Даян Сетърфийлд
Тринайсетата приказка

Превод от английски: Таня Виронова, 2007

chitanka.info

Начало

Писмото

Беше ноември. Въпреки че когато свих в пасаж Лоундрес все още не бе станало прекалено късно, небето вече тъмнееше. Татко бе приключил работата си за деня, беше загасил лампите в магазина и бе пуснал капаците; но за да не се прибирам вкъщи на тъмно, бе оставил лампата на стълбището да свети. През стъклото на вратата светлината й очертаваше неясната форма на триъгълна шутовска шапка върху мокрия паваж и точно тогава, докато стоях в този бял триъгълник, преди да вкарам ключа си в ключалката, видях писмото. Още един бял триъгълник. То лежеше върху петото стъпало от земята, така че не можеше да го пропусна.

Затворих вратата и оставих ключа за магазина на обичайното му място зад книгата „Модерни принципи на геометрията“ от Бейли. Бедният господин Бейли. Никой не искаше неговата дебела, сива книга вече тридесет години. Понякога се чудех с какво бе заслужил ролята си на пазач на ключовете за книжарницата. Не мисля, че точно тази съдба е имал предвид, когато е писал произведението си цели две десетилетия.

Писмо. За мен. Това беше повече от събитие. Пликът с чисти ъгълчета, издут от дебелото си съдържание, бе адресиран на ръка, което сигурно е създало на пощальона доста трудности. Въпреки че стилът на писане беше старомоден, с богато украсени главни букви и къдрави завъртулки, първото ми впечатление бе, че е написано от дете. Буквите изглеждаха неумели. Техните неравни срички или изчезваха в нищото, или се бяха отпечатали дълбоко в хартията. Между буквите, които образуваха моето име, нямаше връзка. Всяка бе отделена от другата — МАРГАРЕТ.

„Л-И-Й“ бе написано като ново и заплашително изречение. Но аз не познавах деца. Точно затова си помислих — това е ръката на някой болен.

Обзе ме странно чувство. Вчера или онзи ден, докато съм била по работа, спокойна и сама, някой неизвестен човек — някой непознат странник, си бе направил труда да изпише моето име върху този плик. Кой беше този човек, чието вътрешно око се бе спряло върху мен, а аз не съм подозирала нищо?

Все още облечена с палтото и шапката си, приседнах на стълбите, за да прочета писмото. (Никога не чета, без да съм сигурна, че съм в безопасно положение, откакто преди седем години, докато седях на една висока стена и четях „Деца на водата“, запленена и потънала в описанията на подводния живот, несъзнателно отпуснах мускулите си. Вместо да бъда подхваната и задържана от нежната прегръдка на водата, която ме заобикаляше така живо в съзнанието ми, аз се приземих на земята и здравата се ударих. Все още мога да напипам белега под бретона си.)

Отворих плика и извадих около половин дузина листове, всичките изписани със същия почерк. Благодарение на работата си имам достатъчно опит в разчитането на трудни ръкописи. Няма някаква особена тайна в това. Търпение и практика са всичко, което се изисква. Както и желание да култивираш в себе си вътрешно око. Когато четеш някой ръкопис, който е бил повреден от вода, пожар, светлина или просто от годините, окото ти трябва да изследва не само формата на буквите, но и други особености. Скоростта, с която се е движил моливът. Натискът на ръката върху хартията. Прекъсвания или пропуски в почерка. Трябва да си спокоен, отпочинал. Да не мислиш за абсолютно нищо. Докато не се събудиш в един сън, в който ти самият си перото, което тича по пергамента, а пергаментът, от своя страна, гъделичка повърхността ти при всяко докосване на мастилото. Тогава можеш да го прочетеш. Намерението на автора, мислите му, съмненията, колебанията, копнежите и дълбоката му същност. Можеш да четеш толкова ясно, сякаш си бил същата онази свещ, която е осветявала страницата, докато перото е тичало по нея.

Не че това писмо представляваше подобно предизвикателство. То започваше с лаконичното обръщение „Госпожице Лий“; след това йероглифите бързо се разтапяха в букви, сетне в думи, накрая в изречения.

Ето какво прочетох:

„Госпожице Лий,

Веднъж дадох интервю за «Банбъри Хералд». В онези дни трябваше да бъда внимателна по отношение на биографията си. Изпратиха ми странен тип. Всъщност беше момче. Високо като мъж, но все още с детската пухкавост, присъща на младостта. Несръчен в новия си костюм. Костюмът беше кафяв и грозен, всъщност бе подходящ за по-възрастен мъж. Яката, кройката, материята, всичко бе неподходящо. Беше от дрехите, които една майка ще купи за момчето си, което току-що е завършило училище и отива да си търси работа, защото си въобразява, че с този костюм детето й някак си ще порасне. Но момчетата не оставят детството зад гърба си, когато свалят ученическата униформа.

Имаше нещо особено в държанието му. Някаква напрегнатост. В мига, в който спрях очите си върху него, си помислих «Я да видим какво ли търси този?»

Нямам нищо против хората, които обичат истината. Освен факта, че те обикновено са лоша, мрачна компания. Харесвам ги, докато не започнат да разказват приказки за честността. Да си призная, това ме дразни. Докато не ме закачат и ме оставят на мира, никога няма да ги обидя или нараня.

Проблемът ми не е свързан с търсачите на истината, а със самата истина. Каква помощ, каква утеха има в истината в сравнение с приказката? Какво й е хубавото на истината посред нощ, в тъмнината, когато вятърът вие в комина? Когато светлината рисува страховити сенки върху стените на спалнята и дъждът чука по прозорците с дългите си нокти? Никаква. Когато студът и страхът те вцепеняват в леглото, не очаквай безплътната истина да дойде и да ти помогне. Онова, от което се нуждаеш, е закръгленият, мекичък комфорт на хубавата приказка, на историята. Успокояващата, приспиваща, безопасна прегръдка на лъжата.

Някои писатели не обичат да дават интервюта, разбира се. Дори се кръстят само като чуят за тях. «Аман от тъпите вечни въпроси!», оплакват се те. Добре де, какво очакват? Репортерите са наемници. Ние, писателите, сме истинското нещо. Това, че те винаги задават едни и същи въпроси, не означава, че ние трябва да даваме едни и същи отговори, нали? Искам да кажа, че си вадим хляба, като гримираме нещата. Така че аз давам по дузина интервюта на година. През живота си съм дала стотици. Защото никога не съм вярвала, че геният трябва да живее заключен и скрит от погледите на хората. Моят гений не е чак толкова крехко нещо, че да се страхува от мръсните пръсти на вестникарите.

В началото те се опитваха да ме хванат натясно, да ме сгащят. Правеха предварителни проучвания, идваха с някакво малко парченце от истината, скрито в джоба си, изваждаха го в подходящия момент и се надяваха да ме стреснат, така че да им разкрия повече. Трябваше да бъда много внимателна. Да ги примамя в посоката, в която аз исках да тръгнат, да използвам въдицата си, за да ги хвана внимателно и без да се усетят, да ги поведа към някоя история, по-хубава от онази, върху която са се спрели. Това беше деликатна работа. Очите засилваха, започваха да светят, ръцете им, сграбчили малкото късче истина, се отпускаха, хватката им отслабваше, докато парченцето паднеше от ръката им и се загубеше. Тази тактика винаги успяваше. Една красива измислица винаги е по-ослепителна от счупеното парченце истина.

После, след като станах известна, интервюирането на Вида Уинтър се превърна в нещо като обред за журналистите. Те вече знаеха приблизително какво да очакват, дали ще бъдат разочаровани и ще си отидат без история. Преминаваха бързо през обичайните въпроси (Откъде получавате вдъхновение? Героите ви върху живи първообрази ли са изградени? Колко от главния герой или героиня сте самата вие?) И колкото по-къси бяха отговорите ми, толкова повече ги харесваха. (Вдъхновението е в главата ми. Не. Никак даже.) След това идеше ред на късчето, което очакваха, нещото, за което наистина бяха дошли. На лицата им се появяваше един замечтан израз на очакване. Те бяха като деца преди лягане. «А вие, мис Уинтър? — казваха. — Разкажете ни за вас.»

И аз им разказвах. Обикновено няколко прости, кратки измислици. Само няколко нишки, вплетени заедно в красива шарка — един запомнящ се мотив тук, няколко щрихи там. Просто трошици от дъното на моята парцалива, вехтошарска торба. Там откъдето идваха, имаше още стотици. Откъси от романи и разкази, незавършени планове, мъртвородени образи, живописни места, които така и не бях използвала. Остатъци и дреболии, които изпадаха при редакцията. След това е просто въпрос на събиране на краищата, зашиване на ръбовете и готово. Още една нова биография.

Те си отиваха щастливи, стиснали бележниците в лапичките си като деца, понесли сладкиши в края на рожден ден. Това щеше да бъде нещо, което да разказват на внуците си след години: «Един ден се срещнах с Вида Уинтър и тя ми разказа една история.»

Както и да е, та това момче от «Банбъри Хералд» ми каза:

— Мис Уинтър, кажете ми истината.

Е, що за молба беше това? Срещала съм се с хора, които измисляха и скрояваха всякакви хитрини и трикове, за да ме подмамят да им разкажа истината. Познавам този род хитреци и мога да ги подуша от една миля разстояние. Но това? Какво беше това? Смешна работа. Искам да кажа, какво очакваше той от мен?

Добър въпрос. Какво очакваше той? Очите му блестяха от вътрешна треска. Гледаше ме прекалено отблизо. Изучаващо. Проникващо. Това момче търсеше нещо специално, бях сигурна в това. Челото му беше мокро от пот. Вероятно беше болен. Кажете ми истината, бе казал младежът.

Почувствах странно усещане вътре в себе си, сякаш миналото оживя. Слабото вълнение на предишния живот се преобърна в корема ми, създавайки вълна, която се надигна и тръгна по вените ми, изпрати хладни вълнички, които се разплискаха в слепоочията ми. Гадно усещане. Кажете ми истината.

Обмислих молбата му. Огледах я от всички страни, претеглих възможните последици. Той ме смути, това момче с бледото си лице и горящи очи.

— Добре — отвърнах.

Час по-късно той си отиде. Едно плахо, отсъстващо «довиждане» и никакъв последен поглед.

Не му казах истината. Как бих могла? Разказах му една приказка. Едно недохранено, недовършено, дребно нещо. Без искри, без пайети, само няколко мрачни и избелели кръпки, грубо тропосани една към друга с оръфани краища. Приказка от онези, които изглеждат като истинския живот. Или по-скоро онова, което хората си представят, че трябва да бъде истинският живот, което е нещо различно. Не е лесно за някой с моя талант да измисли подобна история.

Наблюдавах го през прозореца. Момчето се тътреше по улицата, раменете му бяха увиснали, главата наведена, всяка стъпка му причиняваше огромно усилие и умора. Цялата онази енергия, зарядът, силата, които носеше в себе си, когато се появи тук, бяха изчезнали. Аз ги бях убила. Не че обвинявам за всичко себе си. Той би трябвало да знае по-добре, вместо да ми вярва.

Никога повече не го видях.

Обаче онова чувство, което имах — вълнението в стомаха, в слепоочията, в пръстите ми, остана за известно време в мен. Издигаше се и спадаше заедно със спомена за думите на момчето. Кажете ми истината. «Не» — отвръщах упорито. Отново и отново. Не. Но то не се успокояваше, не се отказваше. Беше обезпокоително, беше влудяващо. Дори нещо повече — беше опасно. Накрая направих сделка с него. «Все още не». Въздъхнах, то се разшава, но накрая се примири и успокои. Утихна. Загуби се. Стана толкова тихо и спокойно, че забравих за него.

Колко време мина оттогава. Тридесет години? Четиридесет? Вероятно повече. Времето минава по-бързо, отколкото човек си мисли.

Напоследък момчето отново е в мислите ми. Кажете ми истината. Напоследък отново имам чувството за онова странно вътрешно вълнение. Има нещо в мен, което расте, разделя се и се умножава. Мога да го почувствам в стомаха си — грубо и твърдо, с размера на грейпфрут. То изсмуква въздуха от дробовете ми и мозъка от костите ми. Дългото криене го е променило. От хрисимо, кротко и подчиняващо се, то се е превърнало в побойник. Кавгаджия, хулиган, бандит. Отхвърля всякакви пазарлъци и споразумения, спира дискусиите, настоява за правата си. Не приема «не» за отговор. Истината, вика то, като ехо след момчето, гледайки неговия кафяв отдалечаващ се гръб. А след това се обръща към мен, затяга хватката си върху вътрешностите ми, извива ги и ги усуква. Ние сключихме споразумение, не помниш ли?

Време е.

Елате в понеделник. Ще изпратя кола да ви посрещне на гара Харогейт в четири и половина.

Вида Уинтър“

Колко време седях на стълбите, след като прочетох писмото? Не знам. Бях омагьосана. Имаше нещо в думите. Когато са в умели, ловки ръце, когато са сръчно манипулирани, думите могат да те направят свой заложник. Увиват се около крайниците ти като коприната на паяк и когато си така овързан, че не можеш да помръднеш, пробиват кожата ти, влизат в кръвта ти, вцепеняват мислите ти. Вътре в теб те продължават своята магия.

Когато най-накрая се пробудих и дойдох на себе си, можех само да предполагам какви процеси бяха протекли в тъмните дълбини на моето подсъзнание. Какво бе направило писмото с мен?

Знаех много малко за Вида Уинтър. Бях чувала различните епитети, които обикновено прикачаха към името й: най-обичаната английска авторка, Дикенс на нашия век, най-известният жив класик в света и т.н. Беше популярна, макар че, както установих по-късно, цифрите наистина бяха смайващи. Петдесет и шест книги, публикувани за петдесет и шест години, преведени на четиридесет и девет езика. Двадесет и седем пъти мис Уинтър бе обявявана от английските библиотеки за най-четения автор; по нейните романи бяха направени деветнадесет игрални филма. Според статистиките най-дискутираният въпрос бе: дали е продала повече книги от Библията? Трудността не беше в това да се пресметне колко книги е продала Вида Уинтър (една променяща се цифра в милиони, а да се получат достоверни и сигурни данни за Библията: каквото и да си мисли човек за словото Божие, известно е, че данните за неговите продажби са неблагонадеждни. Цифрата, която може би ме заинтересува най-много, докато седях в основата на стълбите, беше двадесет и две. Това беше броят на биографите, които поради липса на информация или недостиг на смелост, или след уговорки, предумване, а може би и заплахи от страна на самата мис Уинтър са били принудени да се откажат от опитите си да разкрият истината за нея. Но тогава не знаех нищо за тези неща. Знаех само една статистика и тя бе съвсем сигурна: колко книги на Вида Уинтър бях прочела аз, Маргарет Лий? Нито една.

Размърдах се на стълбите, прозях се и се протегнах. Идвайки на себе си, открих, че мислите ми се бяха преподредили. Всъщност от пренебрегнатия детрит[1], който представлява паметта ми, бяха избрани и предложени на моето внимание две неща.

Първото беше малка сцена, разиграла се в книжарницата с участието на баща ми.

Разопаковаме пакет с книги от една частна колекция, в която има няколко книги на Вида Уинтър. В нашата книжарница не продаваме съвременна белетристика.

— През обедната почивка ще ги занеса в благотворителната книжарница — казвам и ги оставям встрани на бюрото. Но преди да е отминала сутринта, три или четири от книгите вече са продадени. Едната на един свещеник, другата на картограф, третата на военен историк. Лицата на нашите клиенти — с присъщата им външна бледност и вътрешния огън на страстен читател, сякаш светнаха, когато забелязаха ярките цветове на кориците. След обяд, когато сме приключили с разопаковането и каталогизирането, след като сме подредили всичко по лавиците и клиентите са си отишли, сядаме да четем, както обикновено. Навън е късна есен, вали и прозорците са замъглени. В задната част на книжарницата се чува съскането на газовата печка; чуваме звука, без да го осъзнаваме, с баща ми седим един до друг, заедно сме и в същото време ни делят километри разстояние. Потънали сме дълбоко в книгите си.

— Да направя ли чай? — питам.

Никакъв отговор.

Въпреки това го приготвям и слагам една чаша на бюрото пред него.

Час по-късно чаят е все още недокоснат и студен. Правя пресен и поставям димящата чаша до него. Той не забелязва нито едно мое движение.

Накланям лекичко книгата в ръката му, за да мога да видя корицата. Това е четвъртата книга на Вида Уинтър.

Връщам я в първоначалното й положение и се вглеждам в лицето на баща си. Той не ме чува. Не може да ме види. Намира се в някакъв друг свят и аз съм само един дух. Това беше първият спомен.

Вторият е образ. Профил в три четвърти, гравиран от светлина и сянка. Едно лице, извисяващо се над ежедневните, обикновени пътници, които чакат под него да хванат влака. Това е само един рекламен билборд, поставен върху оградата на железопътната гара, но за моето вътрешно око той носи безпристрастното величие на отдавна забравени кралици и богини, чиито лица са изрязани в скалите от древни цивилизации. Да съзерцаваш изключителната дъга на очите, широката, плавна извивка на скулите, безупречната линия и пропорции на носа, е все едно да се чудиш как случайността от човешко разнообразие е могла да произведе нещо толкова свръхестествено перфектно като това. Когато след много години археолозите открият подобни кости, те ще бъдат само като артефакт, като продукт, създаден не от грубите инструменти на природата, а получен в резултат на най-върховно артистично стремление. Кожата, която покрива тези забележителни кости, има опаловата прозрачност на алабастър; тя изглежда още по-бледа заради контраста със сложните къдрици и спирали от медноруса коса, която е подредена с невероятна прецизност около фините слепоочия и се спуска по силната, елегантна шия.

Ако тази екстравагантна красота не ви е достатъчна, погледнете очите. Подсилени чрез някаква фотографска хитрост до нечовешко зелено — зеленото на стъклописите по прозорците на средновековните църкви или на смарагдите, или на сварения грах, те гледат над главите на простолюдието с карти за градския транспорт с перфектно безразличие. Не мога да кажа дали другите пътници са чувствали същото като мен, дали са имали същото отношение към изображението като мен; те бяха чели книгите й, така че може би имаха различно виждане на нещата. Но аз, докато стоях загледана в големите зелени очи, не можех да се отърва от натрапчивия, често повтарян израз, че очите са огледало на душата. Спомням си, че докато гледах зелените невиждащи очи, си помислих, че тази жена няма душа.

Ето докъде стигаше моето познание за Вида Уинтър в нощта, в която получих нейното писмо. Не беше много. Но едва ли бе повече от онова, което всеки друг жител на земята знаеше за прочутата писателка. Защото, макар че всички познаваха Вида Уинтър — знаеха нейното име, лицето и книгите й, в същото време никой не я познаваше. Тя беше пълна загадка. Истинска тайна. Самата тя бе мистерия, известна с тайните си толкова, колкото и с разказваните от нея истории.

Сега, ако вярвах на писмото, Вида Уинтър сама искаше да ми разкаже своята история. Това само по себе си бе достатъчно любопитно, но още по-любопитна бе следващата ми мисъл: защо точно на мен?

[1] Продукт — остатък от разпадане на тъкани. — Б.пр. ↑

Историята на Маргарет

Станах от стълбите и пристъпих в тъмнината на книжарницата. Нямах нужда от светлина, за да намеря пътя си. Познавах магазина така, както всеки човек познава местата от детството си. Миризмата на кожа и стара хартия ми подейства успокояващо. Прокарах пръсти по гърбовете на книгите като пианист по клавишите. Всяка книга имаше своя индивидуален глас: зърнестият гръб от лен бе на „История на картографията“ от Даниел; напуканата кожа бе на протоколите от заседанията на Картографското дружество в Санкт Петербург на Лакунин — една много изтъркана папка, която съдържаше неговите карти, нарисувани и оцветени на ръка. Можете да завържете очите ми и да ме поставите, където и да е, на един от трите етажа на този магазин, и аз ще ви кажа, благодарение на книгите под пръстите ми, къде точно се намирам.

В антикварната книжарница на Лий виждаме много малко клиенти, броят им не надвишава повече от половин дузина на ден. През септември, когато студентите идват да си купят книги за новата учебна година, има леко вълнение и повишена активност, и още веднъж през май, когато ги връщат обратно след изпитите. Баща ми нарича тези книги прелетни. През останалото време от годината има дни, когато в магазина не стъпва нито един клиент. Всяко лято ни докарва странния турист, който, отклонявайки се от отъпкания маршрут, е подтикнат от любопитството да излезе от обсега на слънцето и да влезе в книжарницата, където спира за секунда и мига, докато нагоди очите си към сумрака. В зависимост от това, колко е изморен от яденето на сладолед и наблюдаването на плоскодънните лодки по реката, той може да остане за малко на сянка и спокойствие, а може и да не остане. Обикновено посетителите на книжарницата са хора, дошли специално, защото са чули за нас от приятеля на техен приятел, или защото са се оказали близо до Кеймбридж. Когато влизат в магазина, върху лицата им е изписано очакване и нерядко извинение, че са ни попречили. Те са мили хора, толкова тихи и приятелски настроени, колкото самите книги. Но най-често тук сме само татко, аз и книгите.

Как тогава тези хора свързват двата края? — сигурно ще се запитате, след като имаме толкова малко клиенти. Но вие виждате само книжарницата, която е, така да се каже, странично занимание. Истинският бизнес е другаде. Ние изкарваме прехраната си чрез около дузина трансакции на година. Ето каква е схемата: Татко познава всички големи световни колекционери, както и най-значителните колекции в света. Ако го видите на някой търг или панаир на книгите, на които той ходи редовно, ще забележите колко често е заобиколен от спокойно говорещи, прилично облечени хора, които го дърпат настрани за разговор насаме. Техните очи обаче са всичко друго, но не и спокойни. Дали знае за… питат го те, или дали не е чул, че… И се споменава името на някоя книга. Татко отговаря неясно, уклончиво. Няма смисъл да поражда надежда, която обикновено не води доникъде. Но от друга страна, ако е чул нещо… А ако все още не е, той записва адреса на човека в малкия си зелен бележник. След това за известно време не се случва нищо. След време — няколко месеца по-късно, никой не знае колко — на някой друг търг или панаир, виждайки се с друг човек, той ще подпита много внимателно дали… и отново се споменава името на книгата. Много често всичко свършва дотук. Но понякога след разговорите може да започне размяна на писма. Татко прекарва много време в писане на писма. На френски, немски, италиански и понякога дори на латински. Девет пъти от десет отговорът е учтив отказ, състоящ се от два реда. Но понякога — около половин дузина пъти в годината — отговорът е прелюдия към едно пътешествие. Пътешествие, през което татко взема една книга оттук и я доставя там. Той рядко отсъства повече от четиридесет и осем часа. Шест пъти в годината. Това е нашият поминък.

Самата книжарница не носи никакви пари. Тя е място за писане и получаване на писма. Място, в което да се изчака следващият международен панаир на книгата. Според нашия банкер тя е една индулгенция, глезотия, нещо, което успехът на татко му позволява да направи. Всъщност в реалността — реалността на баща ми и моята; не претендирам, че реалността за всички е еднаква — та значи в реалността книжарницата е истинското сърце на работата. Тя е хранилище на книги, безопасно и сигурно място за всички томове, написани някога с толкова любов, които днес очевидно никой не желае.

Тя е също и място за четене.

Буквата „О“ е за Остин, „Б“ за Бронте, „Ч“ за Чарлз и „Д“ за Дикенс.

Научих азбуката в тази книжарница. Баща ми ме носеше на ръце покрай лавиците и ми обясняваше азбуката, като същевременно ме учеше да произнасям думите по букви. Научих се да пиша пак тук: преписвах имената и заглавията в картите за индексиране, които все още се намират в нашата кутия — тридесет години по-късно. Книжарницата беше моят дом и едновременно място за работа. Тя бе по-добро училище за мен, отколкото което и да е друго, а след това стана и моят частен университет. Тя беше моят живот.

Татко никога не сложи книга в ръката ми, нито ми забрани да взема някоя. Вместо това ме остави да бродя, да блуждая и да се докосвам до тях, правейки сама своя повече или по-малко подходящ избор. Четях кървави истории за исторически герои, които според родителите от деветнадесети век са били подходящи за деца; четях и готически страхотии, пълни с духове, които със сигурност не бяха подходящи; прочетох огромно количество страници за трудни и опасни пътешествия през вероломни и непознати земи, предприети от стари моми в кринолини, както и наръчници за декорация и етикет, предназначени за млади дами от добри семейства; прочетох книги с картинки и книги без картинки, книги на английски, на френски и на езици, които не разбирах; в тези случаи си измислях сама историите въз основа на шепа подразбрани думички. Книги. Книги. И пак книги.

Когато тръгнах на училище, понесох със себе си целия този книжен багаж. Частици от старовременен френски, който бях научила от старите граматики, намираха място в моите есета, но учителите ги приемаха за грешки на езика, макар че така и не можаха да ги изкоренят. Понякога някой урок по история докосваше дълбоките, но случайни семена на знанията, които бях събрала чрез безразборното четене в книжарницата на баща ми. Шарлеман[1] ли? Мислех си какво, нима това е моят Шарлеман? От книжарницата? В такива случаи оставах мълчалива и онемяла от моментния сблъсък на два свята, които иначе бяха напълно разделени.

Между четенето помагах на татко в работата му. В девет сутринта трябваше да опаковам книги в кафява хартия и да ги адресирам до нашите най-далечни клиенти. В десет ми бе позволено да занеса тези пакети до пощата. В единадесет помагах на мама за единствената й работа в книжарницата — почистването. Опакована с кърпа за глава и домашна престилка срещу нечистотията, тя обикновено се разхождаше между лавиците с пръчката си за прах с пера, устните й бяха стиснати плътно и тя се опитваше да не диша. От време на време пръчката забърсваше облак от въображаем прах и мама се отдръпваше с ужас и кашляне. И всеки път задължително издърпваше бримки по чорапите си от щайгата, която с предсказуема недоброжелателност винаги се оказваше зад нея. Затова й предложих аз да бърша праха. Това беше работа, от която тя с радост се отърва; оттогава нямаше нужда да идва в книжарницата.

Когато бях на дванадесет, татко ми постави задачата да открия загубените книги. Първо определихме кои заглавия бяха в наличност според записите, но липсваха от съответните места по лавиците. Можеше да са откраднати, но по-вероятното бе да са оставени на погрешни места от някой разсеян читател. В книжарницата имаше седем помещения, обзаведени с лавици, които опасваха стените им от пода до тавана и бяха пълни с книги. Хиляди томове.

— И докато се занимаваш с това, провери и подреждането по азбучен ред — нареди ми татко.

Това беше работа, която щеше да продължи вечно; сега се чудя дали е бил напълно сериозен, когато ми е поверил тази непосилна задача. Трябва да призная, че тогава това нямаше голямо значение, защото я приех изключително сериозно.

Това отне всички мои сутрини през лятото, но в началото на септември, когато започна учебната година, всяка загубена книга беше намерена и всеки том бе поставен на правилното място. Не само това, но — и като погледна назад във времето, това ми изглежда много важно — пръстите ми осъществиха контакт, макар и кратък, с всяка една книга в магазина.

До момента, в който станах тийнейджърка, помагах толкова много на татко, че в спокойните следобеди двамата имахме съвсем малко работа. След като свършехме сутрешните си задължения — да подредим новите книги и да напишем писмата, отивахме край реката да изядем сандвичите си и да нахраним патиците с трохите, после се връщахме в книжарницата, за да четем. Постепенно моето четене стана по-целенасочено. Все по-често се озовавах на втория етаж — при литературата от 19 век, биографии, автобиографии, спомени, дневници и писма.

Баща ми забеляза насоката на моите интереси и започна да се връща от панаирите и разпродажбите с книги, които според него щяха да представляват интерес за мен. Оръфани малки книжлета, главно ръкописи, пожълтели страници, вързани с панделка или канап, понякога ръчно подвързани. Обикновените жития на обикновени хора. Аз не само ги четях. Аз им се отдавах, посвещавах им се, бях им предана. Докато апетитът ми към храната си остана незначителен, то гладът ми за книги беше постоянен. Това бе началото на моето посвещение.

Не съм истински биограф. Всъщност въобще не съм биограф. Написала съм, при това главно за свое удоволствие, няколко кратки биографични студии за известни хора от литературната история. Влечеше ме да пиша биографиите на неуспелите, на хората, които през целия си живот са останали в сянка и след смъртта си са потънали в дълбока неизвестност. Обичам да изкопавам съдби и животи, които са били погребани в неотворените дневници по лавиците на архивите за сто и повече години. Събуденият дъх от спомени, които не са били публикувани, ме очароваше и ми доставяше огромно удоволствие.

От време на време някое от моите произведения събуждаше известен интерес в местните академични издания, така че има няколко публикации от мое име. Не книги. Нищо толкова грандиозно. Само есета, просто няколко страници, захванати в корица. Едно от моите есета — Братската муза, посветено на братя Жулс и Едмонд Ландиер и на дневника, написан от двамата, привлече вниманието на един издател на историческа литература и бе включено в сборник от есета с твърди корици, посветен на произведенията им и на семейството им през деветнадесети век. Това трябва да е било есето, което е привлякло вниманието на Вида Уинтър. То е заобиколено от работите на академици и професионални писатели, сякаш аз бях истински биограф, когато всъщност съм само дилетант, един талантлив аматьор.

Животът — на мъртвите — е просто мое хоби. Истинската ми работа е в книжарницата. Работата ми не е да продавам книги — това прави баща ми, а да ги наглеждам, да се грижа за тях. Много често вземам някой том и прочитам страница или две от него. В края на краищата четенето също е грижа в известен смисъл. Не достатъчно стари, че да са ценни заради възрастта си, нито достатъчно важни, че да бъдат търсени от колекционерите, книгите са ми скъпи дори ако са почти толкова тъпи, колкото и външният им вид. Няма значение колко банално е съдържанието им. Винаги има нещо, което ме трогва. За някой, който вече е мъртъв, тези думи са били достатъчно важни, че да ги напише.

Хората изчезват, когато умрат. Техният глас, смях, топлината на дъха им. Тяхната плът. Евентуално костите им. Целият спомен за живота им престава да съществува. Това е ужасно и така естествено. Все пак за някои има изключение от подобна анихилация. Защото те продължават да живеят в книгите, които са написали. Ние можем да ги открием. Техният хумор, тонът на гласа им, настроенията им. Чрез написаната дума те могат да ви ядосат или да ви направят щастливи. Могат да ви успокоят. Да ви объркат и смутят. Да ви променят. Могат да направят всичко това, въпреки че са мъртви. Като фосили, като вкаменелости или насекоми в кехлибар, като трупове, замръзнали в леда, онова, което според законите на природата би трябвало да изчезне и да си отиде, благодарение на чудото на мастилото и хартията е останало съхранено. И това ако не е магия!

Както някои хора са привлечени от гробовете на мъртвите, така аз съм привлечена от книгите. Почиствам ги, правя някои дребни поправки, поддържам ги в добро състояние и ред. И всеки ден отварям том или два, прочитам няколко реда или страници, позволявайки на гласовете на забравените мъртви да отекнат в главата ми. Дали тези мъртви писатели чувстват, когато книгите им се четат? Дали в техния вечен мрак се появява кратък като пробождане на игла проблясък от светлина? Дали душата им се раздвижва от лекото докосване на друг разум, който чете техния? Надявам се, че е така. Защото сигурно е много самотно да си мъртъв.

Макар че тук засегнах най-съкровени си дейности, пропуснах същественото. Не ме бива много в откровенията: изглежда, в опита си да преодолея обичайната си мълчаливост и резервираност пиша какво ли не само и само да избегна написването на единственото нещо, което има значение.

И все пак ще трябва го напиша. „Мълчанието не е естествената среда за историите“ ми бе казала мис Уинтър. „Историите се нуждаят от думи. Без тях те стават бледи, рахитични, боледуват и умират. И след това те преследват.“

Съвсем правилно. Така че ето я и моята история.

Бях на десет години, когато разкрих тайната, която пазеше моята майка. Причината, поради която това има значение, е, че тя не беше нейна. Беше моя.

Същата вечер родителите ми бяха излезли. Те не излизаха често, а когато го правеха, ме изпращаха при съседката — да седя в кухнята на мис Роб. Съседната къща беше съвсем същата като нашата, но в огледален образ и това винаги ме караше да се чувствам зле. Така че, когато отново дойде време да излизат, аз започнах да споря и да ги убеждавам, че съм достатъчно голяма и разумна, за да бъда оставена сама вкъщи. Не се надявах на успех, но този път татко се съгласи. Мама позволи да бъде убедена с една уговорка — че мис Роб ще дойде да ме види в осем и половина.

В седем часа те излязоха и аз отпразнувах победата си, като изпих чаша мляко, при това я изпих на дивана, изпълнена с възхищение от собственото си величие. Маргарет Лий — достатъчно голяма, че да си остане вкъщи без бавачка. След млякото неочаквано се почувствах отегчена. Какво да правя със свободното си време? Тръгнах да скитам, маркирайки територията на моята нова свобода — трапезарията, коридора, тоалетната долу. Всичко си беше както винаги. Без особена причина си спомних един от моите детски страхове — за вълка и трите прасенца. Ще духам, ще духам и ще издухам твоята къщичка! Нямаше да представлява голяма трудност да се издуха къщата на родителите ми. Леките въздушни стаи бяха прекалено слаби и нямаше да устоят, а мебелите с тяхната крехка деликатност щяха да се срутят като купчина кибритени клечки, ако вълкът само ги погледнеше. Да, вълкът щеше да разруши къщичката с едно подсвиркване и ние тримата щяхме да му послужим за закуска за нула време. Започнах да мечтая да съм в книжарницата, където никога не се страхувах. Там вълкът можеше да духа и да духа колкото си ще; при всички онези книги, които удвояваха дебелината на стените, татко и аз щяхме да бъдем в безопасност като в крепост.

На горния етаж се погледнах в огледалото в банята, за да видя как изглеждам като пораснало момиче. Като наклоних главата си наляво, а после надясно, изследвах отражението си от всички ъгли, желаейки да се видя различна. Но единствената, която ме гледаше насреща, бях аз.

Собствената ми стая не обещаваше нищо. Познавах всеки сантиметър от нея, и тя ме познаваше; сега бяхме тягостна компания. Вместо това отворих вратата на стаята за гости. Гардеробът и голата тоалетна масичка признаваха без думи идеята, че можеш да срешеш косата си и да се облечеш тук, но човек някак си знаеше, че зад вратите на гардероба няма нищо и чекмеджетата са празни. Леглото, неговите чаршафи и одеяла, идеално опънати и пригладени, не подканяха да полегнеш. Тънките възглавници изглеждаха така, сякаш животът бе изтекъл от тях. Тази стая се наричаше гостна, но ние никога нямахме гости. Тук спеше майка ми.

Объркана и смутена, излязох от нея и застанах на площадката.

Това беше. Обредът на обиколката. Останала сама вкъщи, аз се присъединявах към порасналите деца: утре на детската площадка можех да се похваля: „Снощи останах съвсем сама вкъщи, без бавачка.“ Останалите момичета щяха да са смаяни. Колкото и дълго да бях искала това, сега, когато го бях постигнала, не знаех какво да правя. Очаквах автоматично да разширя опита си, да получа поне бегла представа за личността, която бях предопределена да стана. Очаквах, че светът ще загуби своя детински и познат вид и ще ми покаже тайните си, страната на възрастните. Вместо това се почувствах по-малка от всякога. Какво не ми беше наред? Щях ли изобщо някога да открия как да порасна?

Хрумна ми да навестя госпожа Роб. Но не! Имаше по-добро място. Пропълзях под леглото на баща ми.

Откакто за последен път бях тук, пространството между пода и рамката на леглото се бе свило и намаляло. В едното ми рамо се опираше твърдо куфарът за ваканции, толкова сив на дневна светлина, колкото и тук в тъмнината. Той съдържаше всички наши летни принадлежности: слънчеви очила, резервен филм за камерата, бански костюм, който майка ми никога не облече, но и не изхвърли. От другата страна имаше една картонена кутия. Пръстите ми опипваха под нагънатия капак, тършувайки и проправяйки пътя си сред заплетената гранка от коледни лампички. Напипах крилата на ангела, който окачвахме на елхата. Последния път, когато бях под това легло, все още вярвах в Дядо Коледа. Сега не вярвам. Това означаваше ли, че съм пораснала?

Въртейки се под леглото, изтиках една стара кутия за бисквити. Тя беше скрита наполовина под драперията. Спомнях си я много добре: стоеше тук от памтивека. Върху капака, който се отваряше трудно, имаше рисунка с шотландски пейзаж — скали и ели. Разсеяно се опитах да го отворя. Той толкова лесно поддаде под моите пораснали и по-здрави пръсти, че почувствах лека вълна от паника. Вътре видях паспорта на татко и различни парчета хартии с различни размери. Разни формуляри, наполовина напечатани, наполовина попълнени на ръка. На различни места имаше подписи.

За мен да видя нещо, означава да го прочета. Винаги е било така. Прегледах документите. Брачното свидетелство на родителите ми. Техните свидетелства за раждане. Моето собствено. Червено мастило върху кремава хартия. Подписът на татко. Сгънах го внимателно и го поставих при другите документи, които вече бях прочела, и преминах към следващия. Той беше абсолютно същият, напълно еднакъв с предишния. Бях изненадана. Защо имах две свидетелства за раждане?

И тогава видях. Същият баща, същата майка, същата дата на раждане, същото място, но името бе различно.

Какво стана с мен в този момент? Всичко в главата ми се разби на парчета и се подреди наново, но по различен начин, в едно от онези калейдоскопични пренареждания, на каквито е способен мозъкът.

Аз имах сестра близначка.

Без да обръщам внимание на нарастващата тревога, любопитните ми пръсти разгънаха следващата хартия. Смъртен акт.

Моята близначка беше мъртва.

Въпреки че бях зашеметена от откритието, не бях изненадана. Защото винаги бях имала някакво особено чувство, че има нещо (макар и прекалено познато, за да се нуждае от думи). По-различният въздух от дясната ми страна. Сгъстяване на светлината. Нещо особено, което караше празното пространство да вибрира. Моята бледа сянка.

Притискайки ръце до дясната си страна, аз наклоних глава, като почти допрях носа си в рамото. Това бе един стар жест, който правех винаги когато нещо ме болеше, когато бях объркана, смутена, когато върху мен оказваха каквато и да е принуда. Той бе прекалено познат, за да бъде обмислен, но сегашното ми откритие разкри значението му. Аз търсех своята близначка. Там, където би трябвало да бъде. От дясната ми страна, до мен.

Когато видях двата документа и когато светът се възстанови достатъчно, че да започне отново да се върти около оста си, размислих. И така, значи това беше. Загуба. Скръб. Самота. Имах едно усещане, което ме държеше встрани от другите хора и ме съпътстваше през целия ми живот, а сега, когато открих и документите, вече знаех какво е то. Моята сестра.

След доста време до мен достигна звукът от отварянето на кухненската врата долу. Въпреки игличките, които боцкаха в прасците ми, успях да стигна до площадката в мига, в който госпожа Роб се появи в основата на стълбите.

— Всичко наред ли е, Маргарет?

— Да.

— Имаш ли всичко, от което се нуждаеш?

— Да.

— Добре, обади се, ако искаш нещо.

— Непременно.

— Те, мама и татко, няма да се забавят много.

Тя си тръгна.

Върнах документите в кутията и я бутнах обратно под леглото. Напуснах спалнята, затворих вратата зад себе си. Пред огледалото в банята почувствах шок от контакта, когато очите ми срещнаха очите на другата. Лицето ми пламна под нейния поглед. Можех да почувствам скелета под кожата си.

По-късно чух стъпките на родителите си по стълбите. Отворих вратата и татко ме прегърна на площадката.

— Чудесно си се справила — рече той. — Отличен по всичко.

Мама изглеждаше бледа и уморена. Излизането винаги й причиняваше главоболие.

— Да — похвали ме и тя. — Добро момиче.

— И така, как беше, съкровище? Да си сама вкъщи?

— Чудесно.

— И аз така си мислех — отвърна татко. След което, неспособен да се спре, ме прегърна още веднъж. Това беше една щастлива прегръдка с две ръце и целувка по главата. — Време е за лягане. И не чети до късно.

— Няма.

По-късно ги чух да се приготвят за лягане: татко отвори шкафчето с лекарства, за да извади хапчетата на мама, напълни чашата й с вода. Гласът му произнесе онова, което чувах често: „Ще се почувстваш по-добре след един хубав сън.“

После вратата на гостната стая се затвори. Няколко минути по-късно леглото в другата стая изскърца и чух как баща ми загаси лампата.

Аз знаех какво са близнаците. Една клетка, която би трябвало да се превърне в един човек, необяснимо как се превръщаше в двама еднакви човека.

Аз бях близначка.

Моята близначка беше мъртва.

В какво ме превръщаше това?

Под завивките притиснах ръката си към белега с формата на сребърно — розов полумесец върху тялото ми. Сянката, която сестра ми бе оставила след себе си. Като археолог на плътта изследвах своето тяло, за да открия доказателства за тази древна история. Бях студена като труп.

Все още с писмото в ръка, напуснах книжарницата и се качих на моя етаж. При всеки етаж стълбите се стесняваха заради книгите. Докато вървях и гасях лампите след себе си, започнах да си съчинявам учтиво писмо за отказ. Щях да кажа на мис Уинтър, че не съм подходящият библиограф. Нямах интерес към съвременните писатели и литература. Не бях чела нито една нейна книга. Чувствах се добре в библиотеките и архивите, но никога в живота си не бях интервюирала жив писател. Беше ми по-лесно с мъртвите и ако трябва да призная истината, живите ме изнервяха.

Макар че това последното не бе необходимо да го пиша в писмото.

Нямах желание, нито сили да си приготвя нещо за ядене. Чаша какао щеше да ми бъде достатъчна.

Очаквайки млякото да се стопли, застанах до прозореца. В нощното стъкло имаше едно лице — толкова бледо, че можех да видя чернотата на небето през него. Ние докоснахме бузите си — моята буза се залепи към студената стъклена буза. Ако човек можеше да ни види, щеше да разбере, че ако не беше стъклото, на този свят наистина нямаше нищо, което да ни раздели.

[1] Френски крал, известен като Шарл льо Гранд или Карл Велики (742–814) — син на Пипин Къси от династията на Меровингите и крал на франките от 768 до смъртта си в 814 г. — Б.пр. ↑

Тринадесет приказки

„Кажете ми истината.“ — Думите от писмото се бяха загнездили в главата ми, уловени в капан като птица, паднала в комина, както ми се струваше под наклонения покрив на моя мансарден етаж. Беше естествено молбата на момчето да ми направи впечатление; на мен, на която никога не ми бе казана истината, а бях оставена да я открия сама и тайно. „Кажете ми истината“. Цялата истина.

Но аз реших да изхвърля думите и писмото от главата си.

Почти беше станало време. Разбързах се. Насапунисах лицето си в банята и измих зъбите си. В осем без три минути бях облечена с нощница и чехли в очакване чайникът да заври. Бързо, бързо. Една минута до осем. Бутилката с гореща вода беше готова и аз напълних една чаша със студена от чешмата. Времето беше много важно. Защото в осем часа щеше да дойде краят на света. Тогава настъпваше времето за четене.

Часовете между осем вечерта и един или два след полунощ винаги са били вълшебни. На фона на сините чаршафи белите страници на моята отворена книга, осветени от светлия кръг на лампата, бяха порти към друг свят. Но тази нощ магията я нямаше. Нишките на интригата, които бяха останали опънати в напрежение през нощта, някак си бяха отслабнали през деня и аз открих, че не ме интересува дали ще се заплетат отново. Направих усилие да убедя себе си, но много скоро след като успях, се намеси един глас: „Кажете ми истината“, който разряза възела и отново остави нишките да висят свободно.

Тогава ръката ми се поколеба над любимите ми: „Жената в бяло“[1], „Брулени хълмове“[2], „Джейн Еър“…[3]

Нищо не стана. „Кажете ми истината…“

Четенето никога преди не ме е предавало. То винаги е било нещо сигурно. Загасих светлината и положих глава върху възглавницата, опитвайки се да заспя.

Ехо от един глас. Откъслеци от една история. В тъмното ги чувах още по-ясно и отчетливо. „Кажете ми истината…“

В два часа сутринта станах от леглото, обух някакви чорапи, отключих вратата, завих се с нощния си халат и се промъкнах по тесните стълби в книжарницата.

В задната част има една малка стаичка, не по-голяма от бюфет, която използваме, когато трябва да пакетираме някоя книга за пощата. В нея има маса, а на една лавица стоят ножици, листове кафява хартия и кълбо канап. Има също и обикновен дървен скрин, в който лежат около дузина книги.

Съдържанието на скрина рядко се променя. Ако днес можете да погледнете в него, ще видите онова, което и аз видях онази нощ: една книга без корици, лежаща на едната си страна, а до нея том с грозна кожена подвързия. Вдясно две книги на латински. Една стара библия. Три томчета по ботаника, две по история и едно по астрономия. Една на японски, друга на полски и няколко поеми на стар английски. Защо държим тези книги отделно ли? Защо те не са в своята естествена компания по подредените и чисто означени лавици? В този скрин пазим езотеричното, ценното, рядкото. Тези книги струват колкото съдържанието на целия магазин, че дори и повече.

Книгата, която търсех — малка книжка с твърди корици, около четири на шест инча, само на петдесет или почти толкова години, не бе съвсем намясто в компанията на тези антики. Тя се появи тук преди няколко месеца, поставена според мен по невнимание от татко, и аз смятам тези дни да го попитам за нея и да я сложа на подходящо място по лавиците. Но за всеки случай сега си слагам белите ръкавици. Държим ги в скрина и ги използваме винаги когато работим с тези книги, защото поради някакъв смешен парадокс, макар те да оживяват, когато ги четем, мазнината от нашите пръсти ги разрушава, когато отгръщаме страниците им. Както и да е, корицата на тази книжка беше цяла и непокътната, ръбчетата й не бяха огънати и тя самата бе в чудесно състояние. Беше от популярна поредица, произведена с доста високо качество от издателска къща, която вече не съществуваше. Наистина очарователно томче, първо издание, но в никакъв случай нещо, което човек би очаквал да открие сред съкровищата. На разпродажбите и селските панаири другите томове от тази поредица се продаваха за няколко пенса.

Корицата беше в кремаво и зелено; един повтарящ се мотив във формата на рибешки люспи оформяше фона, а в лявото поле бяха оставени два бели правоъгълника — единият за рисунката на русалка, другият за заглавието и името на автора. Тринайсет приказки за промяната и отчаянието от Вида Уинтър.

Затворих скрина, върнах ключа и фенерчето на мястото им и се качих обратно в стаята си с книгата в ръка, която все още бе облечена в ръкавица.

Нямах намерение да чета. Нищо подобно. Всичко, което исках, бяха само няколко фрази. Нещо достатъчно силно, достатъчно смело, за да успокои думите от писмото, които продължаваха да се въртят в главата ми. Огънят се загася с огън, казват хората. Няколко изречения, може би една страница, и тогава сигурно щях да успея да заспя.

Свалих прашната обвивка и нагласих книгата на специалната поставка, която пазех за подобни цели. Дори с ръкавици трябва да бъдеш абсолютно внимателен. Отворих книгата и вдъхнах. Миризмата на старите книги — толкова остра, така суха, че имах чувството, че мога да я вкуся.

Прологът. Само няколко думи.

Но преминавайки по първия ред, очите ми бяха приковани.

„Всички деца митологизират своето раждане. Това е универсална черта. Искаш да опознаеш някого? Сърцето, мисълта и душата му? Накарай го да ти разкаже кога е роден. Онова, което ще чуеш, няма да бъде истина; ще бъде приказка. А нищо не е по-силно и ефектно от една приказка.“

Все едно потънах във вода.

Селяни и принцеси, управители на имения и чираци при хлебаря, търговци и русалки, образи, които в същия миг ми станаха близки. Бях чела тези приказки стотици, хиляди пъти преди. Това бяха приказките, които всеки знаеше. Но постепенно, докато четях, близостта им изчезна. Те станаха непознати. Станаха нови. Тези герои не бяха цветните манекени, които си спомнях от детските книжки с картинки, механично играещи историята още веднъж. Те бяха хора. Кръвта, която капеше от пръста на принцесата, която докосна вретеното, беше мокра и остави вкус на метал върху езика й, когато тя облиза пръста си, преди да заспи за сто години. Когато докараха изпадналата му в кома дъщеря, сълзите на краля оставяха солени следи по лицето му. В приказките имаше непознато настроение. Всеки постигаше своето най-дълбоко и съкровено сърдечно желание: кралят получаваше своята щерка, върната към живота благодарение целувката на един непознат; звярът събличаше кожата си и оставаше гол като човек; русалката тръгваше да върви; но едва когато ставаше прекалено късно, всички осъзнаваха цената, която трябваше да платят, за да избягат от съдбата си. Всеки щастлив завършек, всяко „и били щастливи до края на живота си“ бе развалено, опетнено, покварено. Съдбата, която в началото бе толкова отзивчива, така готова за преговори и отстъпки, накрая искаше жестока отплата за щастието.

Приказките бяха жестоки, силни и сърцераздирателни. Влюбих се в тях.

Когато четях приказката за Малката русалка — дванадесетата по ред, — започнах да чувствам в себе си надигането на вълнение и тревога, които не бяха свързани със самата приказка. Бях объркана — палецът и показалецът ми изпратиха съобщение: „Няма повече страници“. Безпокойството ми нарасна и стана още по-настоятелно, когато прехвърлих книгата, за да проверя. Беше истина. Тринайсетата приказка би трябвало да е много кратка.

Продължих да чета, свърших дванадесетата и обърнах страницата.

Чиста, бяла страница.

Прелистих я напред, после назад. Нищо.

Нямаше тринайсета приказка.

В главата ми неочаквано нахлу вълна от кръв като гмурналия се в дълбокото плувец, когато изплува прекалено бързо на повърхността.

Отделните части от стаята постепенно се върнаха пред погледа ми и се настаниха по местата си една по една. Чаршафите, книгата в ръката, лампата, която все още светеше бледо на утринната светлина, промъкваща се през тънките завеси.

Денят започваше. Бях чела цялата нощ. Нямаше тринайсета приказка.

В магазина баща ми седеше на бюрото, хванал главата си в ръце. Той ме чу да слизам по стълбите и вдигна поглед. Лицето му беше побеляло.

— Какво се е случило? — втурнах се уплашено към него.

Той беше толкова стреснат, че не можеше да говори; ръцете му се вдигнаха в жест на отчаяние, преди да ги сложи бавно върху ужасените си очи. При това простена.

Ръката ми понечи да легне на рамото му, но аз нямам навика да докосвам хората, така че вместо върху него тя падна върху жилетката, която бе окачил на облегалката на стола.

— Може ли да направя нещо за теб? — попитах го.

Когато заговори, гласът му беше слаб и треперещ.

— Трябва да се обадим в полицията. Веднага. На минутата.

— В полицията ли? Защо? Татко, какво се е случило?

— Кражба — прозвуча като края на света.

Аз се огледах из книжарницата. Всичко си бе подредено и на мястото. Чекмеджетата на бюрото не бяха изтръгнати, по лавиците не бе тършувано, прозорците не бяха счупени.

— Скринът — продума той и едва тогава започнах да разбирам.

— Тринадесет приказки — произнесох спокойно. — Горе са, в моята стая. Аз ги взех.

Баща ми ме погледна. Изражението му бе смесица от облекчение, абсолютно объркване и изненада.

— Ти си ги взела?

— Да.

— Ти си ги взела?

— Да — /ях напълно объркана. Непрекъснато вземах книги от книжарницата, той знаеше това.

— Но Вида Уинтър…?

Тогава осъзнах, че трябва да дам някакво обяснение, защото аз четях стари романи. Причината е проста: предпочитам уместен край. Сватби и смърт, благородни саможертви и чудотворни възстановявания, трагични раздели и безнадеждни срещи, грандиозни падения и сбъднати мечти; тези събития според мен са предпоставка за край, който си заслужава да прочетеш. Те обикновено се случваха след авантюри, приключения, опасности, но всичко завършваше добре. Такъв край може да се намери обикновено в старите романи, а не в новите, така че аз четях стари.

Съвременната литература за мен е един малко познат свят. По време на всекидневните ни разговори баща ми често ми дърпаше ушите на тази тема. Той четеше колкото мен, но много по-нашироко и аз дълбоко уважавам неговото мнение. Описваше ми с точни, премерени думи прекрасната самота и безутешност, които чувства, когато затваря някоя книга, чието послание е, че човешкото страдание няма край, че всичко е търпение. Говореше за книги, които нямат край, но чието ехо оставало в паметта му по-дълго, отколкото най-силната и експлозивна развръзка. Обясняваше ми защо двусмислеността и неяснотата докосват по-отблизо сърцето му, отколкото смъртта или сватбата, които аз предпочитах като финал на романа.

По време на тези разговори слушах с най-тържествено внимание и кимах с глава, но всичко завършваше с това, че оставах вярна на старите си навици. Не че татко ме обвиняваше. Има нещо, с което и двамата сме съгласни: на света има прекалено много книги, които трябва да прочетеш само за един живот; затова се налага все някъде да теглиш чертата.

Веднъж татко ми каза за Вида Уинтър.

— Знаеш ли, има една жива писателка, която ще ти допадне.

Но аз така и не прочетох нищо от нея. Защо трябваше да го правя, когато имаше толкова много мъртви писатели, които все още не бях открила?

Докато не слязох долу тази вечер, за да взема тринайсет приказки от скрина. Така че сега баща ми се чудеше, при това с пълно основание, защо съм го направила.

— Вчера получих едно писмо — започнах обяснението си аз.

Той кимна.

— Беше от Вида Уинтър.

Татко вдигна изненадано вежди, но не каза нищо.

— Прилича ми на покана да я посетя. За да напиша биографията й.

Веждите му се вдигнаха с още няколко милиметра.

— Не можах да заспя, така че слязох да взема книгата.

Чаках баща ми да каже нещо, но той не го направи. Мислеше. Между веждите му се бе образувала малка бръчка. След известно време го попитах:

— Защо я държиш в скрина? Какво я прави толкова ценна?

Татко се откъсна от мислите си.

— Отчасти защото е първото издание на първата книга на най-известния жив писател на английски език. Но главно защото е дефектна. Всяко следващо издание се нарича Приказки за промяната и отчаянието. Никъде не се споменава тринадесет. Щом си я прочела, значи си забелязала, че приказките са само дванадесет.

Кимнах.

— Най-вероятно първоначалният замисъл е бил да са тринадесет, но явно са написани само дванадесет. Сигурно е станало объркване и книгата е била отпечатана с оригиналното заглавие, но само с 12 приказки в нея. Трябвало да бъде бракувана.

— Но твоят екземпляр…

— Се е промъкнал случайно в мрежата. Една партида е била изпратена по погрешка в книжарница в Дорсет, където един купувач си купил книга, преди да пристигне съобщението да ги опаковат и да ги върнат обратно в печатницата. Тридесет години по-късно той осъзнал, че книгата може да представлява ценност, и я продал на колекционер. Имуществото на този колекционер бе разпродадено на търг през септември и аз я купих. С приходите от Авиньонската сделка.

— От Авиньонската сделка? — бяха необходими цели две години, за да оформи и завърши тази сделка. Тя бе един от най-големите и доходни успехи на татко.

— Ти си сложи ръкавиците, нали? — попита глуповато той.

— За кого ме взимаш?

Баща ми се усмихна, преди да продължи.

— И всички тези усилия за нищо.

— Какво искаш да кажеш?

— Да се бракуват всички тези книги заради едно сбъркано заглавие! А хората все още продължават да я наричат тринайсет приказки, макар че вече половин век я публикуват под другото заглавие.

— И защо така?

— Ето какво прави комбинацията от слава и тайнственост. При наличието на толкова оскъдна информация за автора, фактът, че първото издание на книгата е върнато и бракувано, придобива по-голяма важност, отколкото всъщност има. Става част от нейната митология. Тайната на тринайсетата приказка. Това дава на хората храна за спекулации и въображение.

Настъпи кратка тишина. След това, насочвайки погледа си някъде в пространството, каза съвсем тихо, но така, че да мога да чуя думите или да не им обърна внимание (това бе оставено на моя избор):

— А сега и биография… Колко неочаквано.

Спомних си писмото. Страхът ми, че на авторката му не може да се вярва. Спомних си настоятелността в думите на младия мъж: „Кажете ми истината“. Спомних си книгата тринайсет приказки, които ме завладяха още с първите си думи и ме държаха в плен цяла нощ. Исках отново да бъда неин заложник.

— Не знам какво да правя — казах на баща си.

— Това е по-различно от онова, което си правила досега. Вида Уинтър е жив човек. Ще интервюираш, а няма да се ровиш в архивите.

Кимнах.

— Но ти искаш да опознаеш човека, написал тринайсет приказки.

Отново кимнах.

Баща ми сложи ръце на коленете си и кимна. Той знаеше какво е да четеш. Как четенето те грабва и те прави свой роб.

— Кога иска да отидеш?

— В понеделник — отговорих.

— Ще те закарам на гарата, може ли?

— Благодаря. И…

— Да?

— Може ли да си взема няколко свободни дни? Длъжна съм да прочета повече, преди да се появя там.

— Да — отвърна той с усмивка, която не скриваше тревогата му. — Разбира се.

Тогава последва най-славното време в моя живот на възрастна. За пръв път на нощното ми шкафче имаше купчина нови книги с лъскави корици, купени от обикновени книжарници. Между и помежду от Вида Уинтър; Удвоеното е завинаги от Вида Уинтър, Натрапчиви мисли от Вида Уинтър; Извън дъгата от Вида Уинтър; Правилата на нещастието от Вида Уинтър; Рожденичката от Вида Уинтър; Куклено шоу от Вида Уинтър. Кориците, всички от един и същи художник, грееха с топлина и сила: кехлибарено жълто и алено червено, златно и тъмновиолетово. Купих си дори още едни „Приказки за промяната и отчаянието“. Корицата изглеждаше гола без думата тринайсет, което правеше екземпляра на баща ми толкова ценен. Бях го върнала обратно в скрина.

Когато четете непознат автор, винаги се надявате да откриете нещо специално. Книгите на мис Уинтър ми доставиха същия трепет, който изпитах, когато открих дневниците на братя Ландиер. Но сега той беше много по-силен. Аз винаги съм била читател; чела съм през всеки период от живота си и не е имало момент, когато четенето да не ми е доставяло най-голяма радост и удоволствие. И все пак влиянието му през съзнателните ми години на възрастна и като дете беше различно. Все още вярвам в приказки. Все още се самозабравям, когато съм по средата на някоя хубава история. И въпреки това сега не е същото. Трябва да кажа, че за мен книгите са най-важното нещо на света. Онова, което не мога да забравя, е, че имаше време, когато те бяха едновременно по-банални, но и по-съществени от всичко останало. Когато бях дете, за мен книгите бяха всичко. Така че в мен живее и винаги ще живее един носталгичен копнеж по загубеното удоволствие от четенето на книги. Това не е онзи копнеж, който очаквате някога да бъде удовлетворен.

Докато четях книгите на Вида Уинтър по цял ден и по цяла нощ, когато спях с разпръснати около мен книги, когато сънят ми беше без сънища и преминаваше като миг, за да се събудя и отново да чета — тогава загубената радост от четенето се върна при мен. Мис Уинтър възвърна у мен девствеността на начинаещия читател, тя ме плени и очарова с историите си.

От време на време баща ми чукаше на вратата в горния край на стълбите. Гледаше ме втренчено. Сигурно съм имала онзи замаян поглед, който човек придобива след усилено четене.

— Няма да забравиш да ядеш, нали? — питаше той, като ми оставяше храна и литър мляко.

Бих искала да остана в моята стая с тези книги завинаги. Но ако щях да ходя в Йоркшир, за да се срещна с мис Уинтър, имаше и още нещо, което трябваше да свърша. Прекъснах четенето за един ден и отидох в библиотеката. В стаята за периодичен печат прегледах всяка страница от всички национални вестници, излизали в дните непосредствено след публикуването на най-новия роман на мис Уинтър. За всяка нова книга тя канеше голям брой журналисти в един хотел в Харогейт, където се срещаше с тях един по един и им даваше (поотделно) онова, което наричаше своята житейска история. Трябва да имаше дузини такива истории, а може би стотици. Намерих половин дузина, без много да се ровя.

След публикуването на „Между и помежду“ тя беше незаконната дъщеря на свещеник и учителка; след една година, след излизането на „Натрапчиви мисли“, в същия вестник тя разказваше, че била избягалото дете на парижка куртизанка. След „Куклено шоу“ в различните вестници се бяха появили няколко различни истории — че била сираче, отгледано в швейцарско сиропиталище, че била улично дете от покрайнините на Инст Енд, или единственото момиче в семейство с десет буйни момчета, което било малтретирано и задушавано от тях. Особено много харесах онази история, в която тя, след като случайно била разделена със своите родители — шотландски мисионери в Индия, заработвала прехраната си по улиците на Бомбай, като разказвала приказки. Това били истории за борови дървета, които миришели като най-свеж кориандър, за планини, по-прекрасни и от Тадж Махал, за саздърма от агнешки дреболии, която е по-вкусна от всяка пакора[4], продавана по уличните ъгли, и за гайди. О, звукът на гайдите! Той бил толкова прекрасен, че не подлежал на описание. Когато много години по-късно успяла да се върне в Шотландия — страната, която била напуснала като дете, — била жестоко разочарована. Боровите дървета въобще не миришели на кориандър. Снегът бил студен. Саздърмата била безвкусна. А колкото до гайдите…

Иронично и сантиментално, трагично и сериозно, комично и свенливо всяка една от тези истории беше истинско миниатюрно произведение на изкуството. За друг тип писател те можеше да бъдат върхът на постижението; за Вида Уинтър те бяха просто дребни, незначителни истории за изхвърляне.

Мисля си, че никой не би сбъркал да ги вземе за истина.

Денят преди заминаването ми беше неделя и аз прекарах следобеда в къщата на родителите си. Тук нищо не се беше променило; вълкът само с едно духане щеше да я превърне в отломки.

Майка ми се усмихваше с вечната си пресилена усмивка и говореше оживено, докато пиехме чай. Градината на съседите, ремонтът на улиците в града, новият парфюм, от който получила обрив. Лек, празен, нищо не означаващ разговор, предназначен да задържи мълчанието в ъгъла; мълчанието, в което живееха нейните демони. Това бе добро представление: нищо не разкриваше, че тя едва издържа да живее в тази къща, че най-дребното и неочаквано събитие й причинява мигрена, че не може да прочете и една книга, страхувайки се от чувствата, които ще открие в нея.

Баща ми и аз изчакахме, докато мама отиде да налее пресен чай, преди да заговорим за мис Уинтър.

— Това не е истинското й име — казах му аз. — Ако беше, много лесно можеше да се направи разследване. Но всеки, който се е опитал, се е предал поради липсата на информация. Никой не знае нищо, дори най-простия факт за нея.

— Наистина любопитно.

— Изглежда, сякаш е дошла от нищото. Сякаш преди да стане писател, въобще не е съществувала. Сякаш е измислила самата себе си едновременно с излизането на първата й книга.

— Знаем какво е избрала за литературен псевдоним. Това трябва да ни разкрие нещо — предложи баща ми.

— Вида. От „вита“. На латински значи живот. Макар че не мога да престана да мисля за френското значение на думата.

„Vide“ на френски означава „празен“. Празно пространство. Нищо. Но в дома на баща ми ние не използваме думи като тази, така че оставих той да си направи сам изводите и заключенията.

— Напълно те разбирам — кимна той. — А какво ще кажеш за Уинтър?

Уинтър. Зима. Погледнах през прозореца за вдъхновение. Зад призрака на сестра ми тъмните клони се протягаха голи в притъмняващото небе, цветните лехи бяха празни, а земята черна. Стъклото не бе защита срещу студа; въпреки газовата камина стаята изглеждаше изпълнена със сурово отчаяние. Какво означаваше зимата за мен? Само едно-единствено нещо: смърт.

Настъпи тишина. Когато стана необходимо да кажа нещо, но така че да не натоваря предишния разговор с непоносима тежест, казах:

— Доста бодливо име. „V“ и „W“. Вида Уинтър. Много бодливо.

Майка ми се върна. Докато слагаше чашките върху чинийки и наливаше чая, тя говореше. Гласът й се движеше така свободно в непроницаемия, охраняван парцел на живота й, сякаш той се бе разпрострял на цели седем акра.

Вниманието ми се отклони. Загледах се в единствения предмет в стаята, който можеше да бъде приет като декоративен. Върху полицата над камината стоеше една снимка. Въпреки че майка ми често повтаряше, че трябва да я прибере в чекмеджето, където щяла да бъде защитена от праха, баща ми я харесваше и тъй като той рядко й противоречеше, тя бе отстъпила. Снимката им като младоженци. Татко изглежда както винаги: доста хубав, с тъмни замислени очи. Годините не са го променили. Жената обаче трудно може да бъде разпозната. Ярка, сияйна усмивка, смях в очите, топлина в погледа, който е обърнат към баща ми. Тя изглежда щастлива.

Трагедията променя всичко.

Родила съм се аз и жената от сватбената снимка бе изчезнала.

Погледнах към мъртвата градина. Срещу угасващата светлина моята сянка докосваше прозореца, надничайки в мъртвата стая. Какво бе направила тя от нас? — зачудих се. Какво ли си мислеше за нашите опити да убедим сами себе си, че това бе животът и че ние настина го живеем?

[1] Роман от Уилки Колинс — изд. 1859 г. — Б.пр. ↑

[2] Роман от Емили Бронте — най-добрата писателка от трите сестри Бронте — Емили, Шарлот и Ан, изд. 1847 г. — най-четеният роман в английската литература. — Б.пр. ↑

[3] Роман от Шарлот Бронте (1816–1855), изд. 1847 г. — Б.пр. ↑

[4] Индийско зеленчуково ястие, включващо чушки, картофи, лук, броколи, всичко нарязано на шайби. — Б.пр. ↑

Пристигането

Напуснах дома си в един обикновен зимен ден и километри наред влакът ми пътуваше под прозрачно бяло небе. После смених влаковете и облаците се сгъстиха. Колкото повече отивахме на север, те ставаха все по-плътни и по-тъмни, все по-подпухнали и заплашителни. Всеки момент очаквах да чуя първото потропване на капките върху прозореца. Но дъждът все още не идваше.

В Харогейт ме чакаше шофьорът на мис Уинтър — един тъмнокос, брадат мъж, който не бе настроен за разговор. Бях доволна, защото това ми даде свободата спокойно да разглеждам разкрилите се непознати гледки, след като напуснахме града. Никога преди това не бях идвала на север. Изследванията ми ме водеха в Лондон и веднъж или два пъти през Канала до библиотеките и архивите в Париж. Йоркшир беше провинция, която познавах само от романите, при това романите от други векове. След като оставихме града зад нас, от съвременния свят останаха малко следи и беше съвсем естествено да си представям, че докато пътувам към провинцията, пътувам едновременно и към миналото. Селата бяха много стари и имаха чудат вид със своите църкви, кръчми и каменни къщи; колкото по-далеч отивахме, толкова те ставаха по-малки, а разстоянията между тях по-големи, докато накрая само единични, самотни ферми се мяркаха из безкрайните голи зимни полета. Накрая оставихме зад себе си дори и фермите, които потънаха в настъпващата тъмнина. Фаровете на колата осветяваха откоси от безцветния, неподлежащ на описание пейзаж; нямаше огради, нито плетове, нито постройки. Просто един безкраен път, от всяка страна, на който се издигаше неясният, вълнист релеф на тъмнината.

— Това тресавища ли са? — попитах.

— Да — отвърна кратко шофьорът, а аз се наведох по-близо до прозореца, но единственото, което успях да видя, бе напоеното с вода небе, което притискаше клаустрофобично земята, пътя, колата. Полумракът поглъщаше дори светлината от фаровете и на малко разстояние пред нас не се виждаше нищо.

На един необозначен кръстопът завихме и заподскачахме в продължение на няколко мили по каменист път. Спряхме два пъти, шофьорът слезе, за да отвори и затвори една врата, после продължихме отново с клатене и подскачане около миля.

Къщата на мис Уинтър лежеше в тъмнината между две полегати възвишения, почти хълмове, които, изглежда, се сливаха и разкриваха наличието на долината и къщата едва при последния завой. Сега небето бе разцъфтяло във виолетово, индиговосиньо и барутно сиво, а къщата под него се протягаше дълга, ниска и тъмна. Шофьорът отвори вратата и аз излязох, за да видя, че той вече бе свалил куфара ми и бе готов, да го отнесе, оставяйки ме сама пред неосветената веранда. Прозорците бяха покрити с решетъчни капаци и не се виждаше никакъв, ни най-малък знак за човешко присъствие. Затворено в себе си, мястото, изглежда, бе отбягвано и от посетители.

Натиснах звънеца. Звънът му се разнесе странно беззвучно във влажния въздух. Докато чаках, наблюдавах небето. Студът се промъкна през подметките на обувките ми и аз натиснах звънеца отново. Все още никой не идваше. Тъкмо щях да позвъня за трети път, когато подскочих от изненада, понеже без какъвто и да е звук вратата се отвори.

Жената на прага ми се усмихна някак служебно и се извини, че ме е накарала да чакам. На пръв поглед изглеждаше съвсем обикновена. Късата й спретната коса имаше същия цвят като кожата, очите й не бяха нито сини, нито сиви, нито зелени. Въпреки това не липсата на цвят, а липсата на израз ги правеха да изглежда празни. Предположих, че ако имаше някаква топлинка от емоция в тях, биха могли да заблестят от живот; освен това, когато отговори на погледа ми с поглед, ми се стори, че поддържа своята безизразност с преднамерено усилие.

— Добър вечер — казах. — Аз съм Маргарет Лий.

— Биографката. Очакваме ви.

Какво е онова, което позволява на човешките същества да виждат зад преструвките на другите? Защото в този миг аз съвсем ясно осъзнах, че тя бе загрижена. Вероятно емоциите имат мирис или вкус; вероятно ги предаваме на другите хора, без дори да го осъзнаваме, чрез вибрациите във въздуха.

Както и да ставаше тази обмяна на чувства, знаех с абсолютна сигурност, че не я тревожех лично аз, а само фактът, че бях дошла и че бях непозната.

Тя ме въведе вътре и затвори вратата зад мен. Ключът се преобърна в ключалката без звук, нямаше го дори издайническото скърцане.

Застанала в коридора, облечена с палтото си, за пръв път осъзнах най-странното на това място. Къщата на мис Уинтър беше съвсем тиха.

Жената ми съобщи, че се казва Джудит и че е икономка. Попита как е минало пътуването ми и ме уведоми за часовете на хранене и за най-подходящото време да се ползва топлата вода. Устата й се отваряше и затваряше; веднага след като думите се отронеха от устните й, те биваха задушени от плаща на тишината, който ги поглъщаше. Същата тишина поглъщаше и нашите стъпки, както отварянето и затварянето на вратите, докато тя ме водеше през трапезарията, гостната, музикалната стая.

Тишината не се дължеше на магия, причината бяха меките мебели. Диваните бяха отрупани с кадифени възглавници; имаше тапицирани столове, кресла и лежанки; на стените висяха килими и гоблени, които бяха нахвърляни дори върху тапицираните мебели. На пода имаше килими, върху всеки килим имаше други килимчета. На прозорците висяха дамаски, те покриваха и стените. Точно както попивателната попива мастилото, така всичката тази вълна и кадифе поглъщаха звука. Разликата беше само в това, че докато попивателната попива само излишното мастило, тъканите в тази къща поглъщаха всяка дума, която произнасяхме.

Следвах икономката. Завивахме наляво и надясно, наляво и надясно, качихме се и слязохме по стълби, докато напълно се обърках. Бързо загубих всякакво чувство за ориентация, за това, как нагънатата вътрешност на къщата съответства на външния й план. Предположих, че с течение на годините къщата е била променяна, било е добавяно тук и там; вероятно бяхме в някое крило или разширение, което не се вижда отпред.

— Ще му хванете цаката — произнесе устата на икономката, виждайки изражението ми, а аз я разбрах, сякаш четях по устните й. Накрая завихме от една междинна площадка и спряхме. Тя отключи една врата, която се отвори към всекидневна. От нея водеха още три врати.

— Банята — каза жената, отваряйки едната от тях, — спалнята — отваряйки другата, — и кабинетът.

Стаите бяха натъпкани с възглавнички, завеси и килими, както и останалата част от къщата.

— Къде ще се храните — в трапезарията или тук? — попита тя, показвайки малка маса до прозореца с един-единствен стол пред нея.

Не знаех дали храненето в трапезарията означава да ям заедно с домакинята, и понеже не бях сигурна за положението си в тази къща (дали бях гост или наемен работник?) се поколебах, чудейки се как е по-учтиво — да приема или да откажа. Отгатвайки причината за моята несигурност и колебание, икономката добави, но аз долових, че се опита да преодолее навика си да бъде сдържана.

— Мис Уинтър винаги се храни сама.

— Тогава, ако за вас ще бъде все едно, ще се храня тук.

— Ще ви донеса сандвичи и супа веднага. Сигурно сте гладна след пътуването с влака. Имате всичко необходимо да си правите чая и кафето тук — тя отвори бюфета в ъгъла на спалнята, за да ми покаже чайник и други принадлежности и дори малък хладилник.

— Това ще ви спести тичането до кухнята — обясни, като ми подхвърли една засрамена усмивка, с която сякаш искаше да се извини, че не ме иска в своята кухня.

После ме остави да разопаковам багажа си.

Трябваше ми само една минута, за да извадя малкото дрехи, книги и тоалетни принадлежности, които носех със себе си. Бутнах чая и кафето встрани и ги замених с пакет какао, който бях взела от къщи. Сетне имах достатъчно време, преди икономката да се върне с една табла, да пробвам високото антично легло — то бе така щедро отрупано с възглавници, че дори под дюшека да имаше няколко грахови зърна, не бих разбрала това.

— Мис Уинтър ви кани в библиотеката в осем часа.

Тя направи всичко възможно това да прозвучи като покана, но аз разбрах и нямах никакво съмнение, че беше заповед.

Срещата с мис Уинтър

Дали по щастлива случайност или благодарение на късмета си, не мога да кажа, но намерих пътя до библиотеката цели двадесет минути по-рано, отколкото ми бе заповядано. Това не беше проблем. Какво по-добро място за убиване на времето от една библиотека? А за мен нямаше по-добър начин да опозная някого чрез избора и отношението му към книгите.

Първото ми впечатление от стаята бе като цяло и тя ме удиви с подчертаната си разлика с останалата част от къщата. Другите стаи бяха претъпкани с труповете на задушени думи: тук можеше да се диша. Вместо от тъкани, тази стая бе направена от дърво. Имаше под от дъски, дървени капаци на високите прозорци, а стените бяха опасани със солидни дъбови рафтове.

Стаята беше висока, много по-дълга, отколкото широка. От едната страна се извисяваха арките на пет прозореца, които стигаха от тавана почти до пода; в основата им бяха монтирани места за сядане. Срещу тях имаше пет еднакво оформени огледала, поставени така, че да отразяват пейзажа отвън, но тази вечер те отразяваха само гравираните панели на капаците, богато украсени с резби. Рафтовете се простираха от стените навътре в стаята, образувайки дълги коридори; във всеки от тях на малка масичка бе поставена кехлибареножълта лампа с абажур. С изключение на огъня в камината в най-далечния ъгъл на стаята това бе единственото осветление и то създаваше меки, топли езерца от светлина, в чиито краища редиците от книги се стопяваха в тъмнина.

Бавно се придвижих към центъра на стаята, оглеждайки нишите от дясно на ляво. Още при първия си бегъл поглед открих, че кимам одобрително. Това бе една отлична и добре поддържана библиотека. Категоризирана, подредена по азбучен ред и чиста, това беше библиотеката, която бих събрала сама за себе си. Всички мои любимци бяха тук заедно с голям брой редки и ценни томове, както и по-обикновени, многократно прелиствани и зацапани екземпляри. Не само „Джейн Еър“, „Брулени хълмове“ и „Жената в бяло“, но и „Замъкът на Отранто“[1], „Тайната на лейди Одли“[2], „Призрачната невяста“[3]. Бях развълнувана да мина покрай Доктор Джекил и мистър Хайд[4], която бе толкова рядка, че баща ми дори не вярваше в съществуването й.

Възхищавайки се на богата колекция от книги на мис Уинтър, аз четях заглавията им по пътя си към камината. В последната ниша отдясно една по-особена група лавици изпъкваше и се забелязваше от известно разстояние: вместо меките, доминиращи главно в кафяво гърбове на по-старите книги, тази поредица блестеше със сребристосини, чаено зелени и розово-бежови корици от последните десетилетия. Това бяха единствените съвременни книги тук. Собствените произведения на мис Уинтър. Като се започне от най-ранните заглавия на най-горната лавица и се стигне до последните романи на най-долната, всяко произведение бе представено във всичките му различни издания и дори в преводите на различни езици. Не видях „Тринайсетте приказки“ — книгата със сбърканото заглавие, която прочетох в нашата книжарница, но под другото й заглавие като „Приказки за промяната и отчаянието“ имаше поне дузина различни екземпляри. Избрах си една от най-новите й книги. На първата страница възрастна монахиня пристига в малка къща в покрайнините на неизвестен град, който, изглежда, бе в Италия; тя е въведена в стая, където един надут млад мъж, за когото се подразбира, че е американец или англичанин, я поздравява с известна изненада. (Обърнах страницата. Още първото изречение ме привлече така, както всеки път, когато отворех книга на Вида Уинтър, и аз, без да се замисля, продължих да чета с нетърпение и любопитство.) Младият мъж първоначално не разбира онова, което читателят вече е разбрал: че посетителката му е дошла с важна мисия, която ще промени живота му по начин, по който нито е очаквал, нито е предвиждал. Тя започва своето обяснение и го прави търпеливо (обърнах страницата; бях забравила и библиотеката, и мис Уинтър, бях забравила дори себе си), докато той се отнася с нея със снизходителното лекомислие на младостта…

И тогава нещо проникна през четенето и ме откъсна от книгата. Едно жилещо усещане в основата на врата. Някой ме наблюдаваше.

Чувала съм от много хора, че усещането в основата на врата не е необичаен феномен; на мен обаче ми се случваше за пръв път. Както при повечето самотни хора, моите сензори са изключително фино настроени към присъствието на други лица и аз съм свикнала да бъда повече невидим шпионин в една стая, отколкото да бъда шпионирана. Сега бях сигурна, че някой ме наблюдава и не само това — бях наблюдавана от известно време. От колко ли време това усещане, което не можеше да бъде сбъркано, ме бе гъделичкало? Припомних си последните няколко минути, опитвайки се с помощта на спомена, свързан с книгата, която четях, да установя момента, в който се бе появило усещането. Не беше ли когато монахинята започна да говори на младежа? Или когато той я въведе в къщата? Или още по-рано? Без да помръдна нито едно мускулче на лицето си, с глава, наведена над книгата, въпреки че не виждах нищо от написаното, аз се опитвах да си спомня.

И тогава осъзнах.

Бях го почувствала още преди да отворя книгата. Понеже се нуждаех от един миг, за да се възстановя, обърнах страницата и продължих да се преструвам, че чета.

— Не можете да ме заблудите.

Властно, театрално, съдийски.

Нямаше какво да направя, освен да се обърна и да я погледна.

Външността на Вида Уинтър не бе предназначена да бъде скривана. Тя бе древна кралица, магьосница или богиня. Силната й фигура се издигаше величествено сред изобилието от пухени морави и червени възглавници. Около раменете й се спускаха гънките на тюркоазнозелена дреха, която обвиваше тялото й, без да омекотява твърдостта на конструкцията й. Яркочервената й коса бе подредена в сложна прическа от къдрици, масури и охлювчета. Лицето й — сложно прорязано с бръчки като карта, беше напудрено с тебеширено бяло и завършваше с дръзко алено червило. Ръцете й лежаха в скута и представляваха грозд от рубини, смарагди и бели кокалести пръсти; само ноктите й, изрязани ниско и квадратно като моите собствени и без лак, изпъкваха и привличаха вниманието. Бяха неуместни и нелепи.

Онова, което ме порази повече от всичко, бяха слънчевите й очила. Не можех да видя очите й, но тъй като си спомнях нечовешко зелените ириси от билборда, ми се струваше, че тъмните стъкла сякаш имаха силата на прожектор: имах усещането, че през тях тя прониква през кожата ми и стига право в душата ми.

Аз придърпах един воал върху себе си, маскирах се в неутралност, скрих се зад моята външност.

За един миг си помислих, че мис Уинтър се изненада, че не бях прозрачна, че не можеше да вижда през мен. Но моята домакиня се съвзе бързо, много по-бързо от мен.

— Много добре — рече язвително тя, а усмивката й бе предназначена повече за нея, отколкото за мен. — Да говорим по работа. От вашето писмо разбрах, че имате резерви по отношение на поръчката, която ви предложих.

— Ами, да… това е…

Тя продължи, сякаш въобще не бе забелязала, че я прекъснах.

— Бих могла да предложа увеличение на месечната заплата и на крайния хонорар.

Облизах устните си, търсейки точните думи. Преди да успея да проговоря, тъмните очила на мис Уинтър подскочиха нагоре и надолу, обхващайки моят равен кафяв бритон, правата ми пола и морскосиня жилетка.

— Но паричният интерес не е в природата ви. Колко старомодно — тонът беше сух. — Писала съм за хора, които не обръщат внимание на парите, но никога не съм очаквала, че ще срещна някой такъв — тя се облегна на възглавниците. — Освен това стигнах до заключението, че трудностите в живота се отразяват върху почтеността. Хора, чийто живот не е балансиран от здравословната любов към парите, страдат от ужасяваща мания по отношение на личната си почтеност и честност.

Тя махна с ръка, пренебрегвайки думите ми, преди още да са излезли от устата ми.

— Вие се страхувате да се заемете с една авторизирана биография, защото се опасявате, че ще се наложи да направите компромис с независимостта си. Подозирате, че ще искам да упражня контрол върху съдържанието на завършената книга. Запозната сте с факта, че в миналото съм отблъсквала биографи, и се чудите какво ме е накарало сега да променя мнението си. И отгоре на всичко — отново тъмният поглед зад слънчевите очила — се страхувате, че имам намерение да ви лъжа.

Отворих уста да протестирам, но открих, че няма какво да кажа. Тя беше права.

— Виждате ли? Нямате какво да кажете, нали? Затруднена сте да ме обвините, че искам да ви излъжа? Хората не обичат да се обвиняват едни други в лъжа. И, за Бога, моля ви, седнете.

Седнах.

— Не ви обвинявам в нищо… — започнах благо, но тя мигновено ме прекъсна.

— Не бъдете толкова учтива. Ако има нещо, което не мога да търпя, то това е учтивостта.

Челото й се набръчка, а едната й вежда се вдигна над ръба на очилата. Приличаше на черна дъга, която нямаше нищо общо с естествена човешка вежда.

— Учтивост. Ето поне една добродетел за бедния човек, ако изобщо съществува такава. Бих искала да знам кое е толкова възхитително в безобидността? В края на краищата тя се постига лесно. Човек не се нуждае от специален талант, за да бъде учтив. Напротив, да бъдеш мил е нещото, което ти остава, когато си се провалил във всичко останало. Хората с амбиции не дават пукната пара за онова, което другите мислят за тях. Трудно мога да си представя, че Вагнер е губил съня си, защото се е тревожил, да не би да е наранил нечии чувства. Но той е бил гений.

Гласът й се лееше безжалостно, безмилостно, припомняйки миг подир миг за гения и неговия близък другар, себичността, а докато говореше, гънките на шала й изобщо не помръднаха. Тя сигурно бе направена от стомана.

Най-накрая мис Уинтър реши да завърши лекцията си с думите:

— Учтивостта е добродетел, която никога не съм притежавала, нито съм оценявала у другите. Няма нужда се занимаваме с нея — и с вид, че е казала последната дума по този въпрос, тя спря.

— Вие повдигнахте темата за лъжата — осмелих се да кажа аз. — Това е нещо, с което бихме могли да се занимаем.

— В какъв смисъл? — през тъмните стъкла можех да видя само движението на миглите й. Те трептяха около очите й като дългите крачета на паяк.

— Дали сте деветнадесет различни версии за живота си на журналистите през последните две години. Това са само онези, които открих при едно бързо преглеждане. Има много повече. Вероятно стотици.

Тя сви рамене.

— Такава ми е работата. Аз съм разказвачка на приказки.

— Аз съм биограф. Работя с фактите.

Мис Уинтър поклати глава и твърдите къдрици се разклатиха като една.

— Колко ужасно скучно! Не бих могла да бъда биограф! Не мислите ли, че човек може да каже истината много по-добре чрез една приказка?

— Не и в историите, които сте разказали на света досега.

Мис Уинтър си позволи едно кимване.

— Госпожице Лий — започна тя. Гласът й беше по-тих. — Имах си причини да създам димна завеса около миналото си. Тези причини, уверявам ви, вече не са валидни.

— Какви причини?

— Животът е тор.

Аз премигах.

— Мислите, че това, което казвам, е странно, но е истина. Целият ми живот и всичкият опит, който имам, събитията, които са ми се случили, хората, които съм познавала, спомените, мечтите, фантазиите ми, онова, което някога съм прочела, всичко е захвърлено върху купчината боклук, където с течение на времето изгнива и се превръща в тъмна, богата, органична тор. Процесът на клетъчно разпадане прави тази маса хомогенна, неразпознаваема. Другите хора го наричат въображение. Аз мисля за нея като за купчина тор. Така че често вземам една идея, посаждам я в торта и чакам. Тя се храни с черния боклук, какъвто обикновено е животът, взема сили и енергия от него. Покълва, пониква. Пуска корени. Произвежда филизи. И така нататък, и така нататък, докато един хубав ден имам своята история, или приказка, или роман.

Кимнах, защото аналогията ми хареса.

— Читателите — продължи мис Уинтър — са глупаци. Те вярват, че всичко написано е автобиографично. И то в известен смисъл си е точно така, но не по начина, по който те го мислят. Животът на писателя се нуждае от време, за да изгние, преди да може да се използва за наторяване на някаква измислица. Трябва да му се позволи да се разложи. Ето защо не можех да позволя на журналисти и биографи да тършуват в миналото ми, да вадят парченца от него, консервирайки ги чрез свои думи. За да напиша моите книги, трябваше миналото ми да бъде оставено на мира, за да може времето да си свърши работата.

Обмислих въпроса и тогава попитах.

— И какво се е случило сега, че да промени нещата?

— Остарях. Болна съм. Съберете тези два факта заедно и какво ще получите? Краят на историята, така мисля.

Прехапах устната си.

— А защо не напишете книгата сама?

— Много дълго я отлагах. И освен това кой ще ми повярва? Прекалено често вих като вълк, нали? Аз съм лъжливото овчарче.

— Възнамерявате ли да ми кажете истината?

— Да — отговори тя, но аз долових колебанието в гласа й, въпреки че то продължи само част от секундата.

— И защо искате да я разкажете точно на мен?

Мис Уинтър направи пауза.

— Знаете ли, през последния четвърт час и аз си задавам същия този въпрос. Какъв човек сте вие, госпожице Лий?

Закрепих маска на лицето си, преди да й отговоря.

— Аз съм помощник-продавачка. Работя в антикварна книжарница. Любител биограф. Подозирам, че сте прочела есето ми за братята Ландиер?

— Не ми казвате особено много, нали? Ако ще работим заедно, ще трябва да знам малко повече за това, коя сте вие. Не мога да разкрия тайните от живота си на човек, когото въобще не познавам. Така че разкажете ми за себе си. Кои са любимите ви книги? За какво мечтаете? Кого обичате?

За миг се почувствах прекалено обидена, че да отговоря.

— Е, хайде де! Отговорете ми! За Бога! Аз съм тази, която приема един чужд човек да живее под покрива си, нали? Една непозната да работи за мен. Това не е разумно. Кажете ми, вярвате ли в духове?

Ръководена от нещо по-силно от разума, аз се надигнах от стола.

— Какво правите? Къде отивате? Стойте, почакайте!

Правех крачка подир крачка, опитвайки се да не хукна, внимавайки за ритъма на краката си, които потропваха по дъсчения под, докато тя викаше по мен с глас, в който се съдържаше лека нотка на паника.

— Върнете се! Ще ви разкажа една история! Една чудесна приказка.

Не спрях.

— Имало едно време една къща, която била обитавана от дух…

Стигнах до вратата. Пръстите ми обхванаха дръжката.

— Имало едно време една библиотека…

Отворих вратата и почти бях направила крачка в празното пространство, когато с глас, одрезгавял от нещо, което приличаше на страх, тя произнесе думите, които ме спряха.

— Имало едно време две близначки…

Изчаках, докато думите спряха да звънят във въздуха, и тогава, противопоставяйки се на самата себе си, погледнах назад. Видях задната част на главата й, а ръцете й — вдигнати и треперещи — скриваха лицето й.

Направих експериментално една крачка обратно в стаята. При звука на стъпките ми медените къдрици трепнаха.

Бях изумена. Застинах от удивление. Очилата бяха изчезнали. Две зелени очи, ярки като стъкло и точно толкова истински, ме гледаха с нещо като молба. За момент отвърнах на погледа й. Сетне един треперещ глас, глас, който беше и не беше на Вида Уинтър, произнесе:

— Госпожице Лий, защо не седнете, моля.

Притеглена от нещо, което бе извън силите ми и на което не можех да се противопоставя, аз приближих до стола и седнах.

— Не ви обещавам нищо — казах.

— Не съм в положение да изисквам каквито и да е обещания — дойде отговорът, произнесен с тих глас.

Примирие.

— Защо избрахте точно мен? — попитах отново и този път тя отговори.

— Заради биографията ви за братя Ландиер. Защото познавате света на роднините.

— И ще ми кажете истината?

— Ще ви кажа истината.

Думите бяха напълно недвусмислени, но аз усетих трепета, който ги подкопаваше. Тя имаше намерение да ми каже истината; не се съмнявах в това. Беше решила да разкаже всичко. Само че просто сама не си вярваше, че ще го направи. Нейното обещание за честност бе направено по-скоро да убеди нея самата, отколкото мен, и тя чуваше липсата на доверие в сърцето си толкова ясно, колкото и аз.

Така че направих едно предложение.

— Ще ви попитам три неща. Неща, които са предмет на публично регистриране. Когато си тръгна оттук, ще бъда в състояние да проверя онова, което сте ми казали. Ако открия, че сте ми казали истината, ще приема.

— Аааа, правилото на тройката… Магическото число. Три опита, преди принцът да спечели ръката на прекрасната принцеса. Три желания, предложени на стария рибар от златната рибка, за да я пусне. Три мечки за Златокоска и Три сърдити козлета. Госпожице Лий, ако ми бяхте задали два или четири въпроса, може би щях да успея да ви излъжа, но три…

Измъкнах химикалката от навитата спирала на бележника си и го отворих. Тя преглътна.

— Сигурна ли сте, че това е най-добрият начин за работа? Бих могла да ви разкажа приказката за един дух — твърде добра история, повярвайте, щом аз ви го казвам. Този начин може да се окаже подходящ, за да стигнете до сърцевината на нещата…

Поклатих глава.

— Кажете ми името си.

Купчинката от кокалчета и рубини в скута й се разшава; камъните проблеснаха на светлината на огъня.

— Името ми е Вида Уинтър. Преминах през всички задължителни и необходими правни процедури, за да получа правото да се наричам така законно и честно. Онова, което вие искате да узнаете, е името, с което бях известна преди. Това име бе…

Тя направи пауза, сякаш да преодолее някаква пречка дълбоко в себе си. После бавно, с равен тон, без всякаква интонация произнесе името, сякаш беше дума на чужд, непознат език, който никога не беше й се случвало да изучава.

— Това име беше Аделин Марч.

Сякаш да предотврати дори минималната вибрация, която името щеше да произведе във въздуха, тя продължи хапливо.

— Надявам се, че няма да ме питате за датата ми на раждане. Аз съм на възраст, когато е de rigueur[5] тя да бъде забравена.

— Мога да мина и без нея, стига да ми кажете къде сте родена.

Мис Уинтър раздразнено въздъхна.

— Бих могла да ви кажа нещо много по-добро само ако ми позволите да го разкажа по моя си начин.

— Не, имаме уговорка. Три факта, които могат да бъдат проверени в публичните регистри.

Тя сви устни.

— Добре. В тях ще намерите записано, че Аделин Марч е родена в болницата „Свети Бартоломю“, Лондон. Трудно бих могла да дам някакви гаранции за верността на този детайл. Макар да съм изключителна личност, не съм чак толкова изключителна, че да помня собственото си раждане.

Записах си в бележника.

Сега беше ред на третия въпрос. Трябва да призная, че нямах приготвен трети въпрос. Тя не искаше да ми каже годините си, а аз не се нуждаех от датата й на раждане. Като знаех дългогодишното й творчество и датата на първата й книга, не можеше да е на по-малко от седемдесет и три — седемдесет и четири, а съдейки по външния й вид, колкото и да бе променен от болест и грим, не можеше да е на повече от осемдесет. Но неточността нямаше значение; с името и мястото на раждане можех да открия датата и сама. Вече имах информацията, която трябваше да потвърдя — че личност на име Аделин Марч действително съществува. Какво да питам? Бих искала да чуя как мис Уинтър разказва една приказка, затова, когато ми се предостави случай да разиграя своя трети въпрос като коз, аз се хванах здраво за тази възможност.

— Кажете ми — започнах бавно и внимателно. В приказките за магьосници винаги става така, че при третото желание всичко, което е било спечелено с преодоляване на безброй опасности, изчезва завинаги. — Кажете ми нещо, което ви се е случило в дните преди да промените името си, за което има запис в обществените регистри — като например някакъв успех в училище, мислех си аз. Спортни постижения. Онези дребни триумфи, които се записват за гордите родители и за потомството.

В мълчанието, което последва, мис Уинтър сякаш притегли цялата си външна същност навътре към сърцевината; пред изумените ми очи тя успя да се отдели от себе си и аз започнах да разбирам защо по-рано бях пропуснала да я видя. Просто бях наблюдавала черупката, учудена от невъзможността да разбера какво става под повърхността.

И тогава тя се появи пред мен, сякаш изплува.

— Знаете ли защо книгите ми са толкова успешни?

— Поради много причини, предполагам.

— Вероятно. Но главно защото имат начало, среда и край. Правилно подредени. Разбира се, всички приказки имат начало, среда и край; важното е да ги поставиш на точните им места. Ето защо хората харесват моите книги.

Тя въздъхна и размърда ръцете си.

— Ще отговоря на въпроса ви. Ще ви разкажа нещо за себе си, което се случи, преди да стана писателка, и което промени живота ми. При това от него са останали следи. Има записани факти. То е най-важното нещо, което някога ми се е случвало. Но не очаквах, че ще се окажа в положение да ви го разкажа толкова рано, в самото начало. Ще трябва да наруша едно от моите правила. Ще трябва да ви разкажа края на моята история, преди да съм ви разказала началото.

— Краят на вашата история? Как е възможно това, ако се е случило, преди да започнете да пишете?

— Много просто. Защото моята история — моята лична история свърши, преди да започна да пиша. Разказването на приказки беше само начин за запълване на времето, след като всичко приключи.

Чаках, а тя си пое дъх като шахматист, който открива, че най-важната му фигура е поставена в ъгъла.

— По-скоро не бих ви я разказала. Но обещах, нали? Правилото на числото три. То е неизбежно. Магьосникът би могъл да помоли момчето да не изпълнява третото му желание, защото знае, че това ще бъде катастрофа за него, но момчето ще трябва да има трето желание и магьосникът е длъжен да го изпълни, защото така е според законите на приказката. Вие ме помолихте да кажа истината за три неща и аз трябва да го направя заради правилото. Позволете ми обаче първо да ви поискам нещо в замяна.

— Какво е то?

— След това никакви прескачания, никакво препускане напред. От утре ще ви разкажа моята история, като започна от началото, ще продължа през средата и ще свърша с края. Всичко поред и на точното му място. Без измами, без лъжи. Без гледане напред. Без въпроси. Без надничане на последната страница, за да видим какво става.

Имаше ли право да определя условията на нашата сделка, смятайки, че вече съм я приела? Не съвсем. Но въпреки това кимнах с глава.

— Добре. Съгласна съм.

Мис Уинтър въобще не ме погледна, когато започна разказа си.

— Живеех в Ейнджълфийлд.

Гласът й трепна, когато произнесе името, и тя задраска нервно по дланта си с несъзнателно движение.

— Бях на шестнадесет години.

Гласът й се извиси рязко; плавността на речта я напусна.

— Имаше пожар.

Думите й бяха твърди и сухи, като камъни.

— Загубих всичко.

И тогава, преди да успее да го спре, от устните й се изтръгна вик.

— О, Емелин!

Има поверие в някои култури, че името съдържа цялата мистична сила на човека. Смята се, че то трябва да е известно само на Бог, на човека, който го носи, и на много малко привилегировани. Произнасянето му, независимо дали от самия човек или от някой друг, може да предизвика нещастие. Изглежда, това беше точно такова име.

Мис Уинтър притисна с ръка устните си, но беше много късно. По мускулите под кожата й премина трепет.

Сега знаех, че съм свързана с историята. Бях се натъкнала точно на сърцевината на приказката, която бях повикана да разкажа. Това беше любов. И загуба. Какво друго можеше да предизвика болката в това възклицание, ако не загубата на близък човек? В един кратък миг проникнах зад маската от бял грим и екзотични драперии. За няколко секунди ми се стори, че виждам право в сърцето на мис Уинтър, право в мислите й. Разпознах най-дълбоката й същност: как можех да сбъркам! Та нали това бе и моята същност? Ние двете бяхме осиротели близначки. С това откритие ремъкът на историята се стегна около китките ми и моето вълнение неочаквано бе прерязано от страх като с нож.

— Къде мога да намеря писмени доказателства за този пожар? — попитах, опитвайки се да овладея чувствата си.

— В местния вестник „Банбъри Хералд“.

Кимнах и го отбелязах в бележника си.

— Въпреки че — добави тя — доказателствата там са различни от онова, което сега ще ви покажа.

Вдигнах учудено вежди.

— Елате по-близо.

Станах от стола и направих една стъпка, преполовявайки разстоянието помежду ни.

Мис Уинтър бавно вдигна дясната си ръка и протегна към мен затворения си юмрук, който беше обсипан с трикаратови скъпоценни камъни в техните подобни на нокти обкови. С движение, което говореше за огромно усилие, тя обърна ръката си и я отвори, сякаш вътре имаше скрит някакъв изненадващ подарък и тя смяташе да ми го предложи.

Но там нямаше подарък. Изненадата беше самата ръка.

Никога досега не бях виждала такава плът. Нейните побелели ръбчета и яркочервени бразди нямаха нищо общо с розовите възглавнички в основата на моите пръсти и бледата долина на дланта ми. Разтопена от пожара, плътта й бе застинала в напълно неразличим пейзаж, като място, променено завинаги от поток лава. Пръстите й не лежаха отворени, а извити като лапа от изкривената стегнатост на белязаната от рани тъкан. В средата на дланта й, белег върху белег, изгаряне върху изгаряне, имаше отпечатък като гротескна картина. Той бе разположен толкова дълбоко, че с неочаквана погнуса се запитах дали случайно не стига до костта, която би трябвало да се намира точно под него. Белегът създаваше чувството за странно закрепване на ръката в китката, отпечатъкът тежеше върху дланта й — сякаш в нея нямаше живот. Той представляваше нещо дълбоко и кръгло, запечатано завинаги, и от него по посока на палеца тръгваше къса линия.

Сега, мислейки за това, осъзнавам, че белегът наподобяваше буквата „Q“, но тогава, в шока на този неочакван и болезнен акт на разкриване, той не бе толкова ясен и ме разтърси така, както ако бях открила на някоя страница, написана на английски, непознат символ от забравен, непознат език.

Обзе ме неочаквано главозамайване и аз посегнах към стола зад мен.

— Съжалявам — чух я да казва. — Човек така свиква със собствените си страхотии, че забравя как биха изглеждали в очите на другите хора.

Седнах и постепенно тъмнината в края на полезрението ми се разсея.

Мис Уинтър затвори пръстите на своята увредена ръка, извъртя китката си и върна обсипания със смарагди юмрук в скута си. С жест, изразяващ защита, тя обви пръстите на другата си ръка около нея.

— Съжалявам, че не искахте да чуете моята приказка за духа, мис Лий.

— Ще я чуя някой друг път.

Интервюто ни бе приключило.

По пътя към моите стаи си мислех за писмото, което ми бе изпратила. За напрегнатия и прилежен почерк, какъвто не бях виждала никога преди. Бях решила, че се дължи на болест. Артрит може би. Сега разбирах. От първата до последната си книга мис Уинтър бе писала с лявата си ръка.

В моя кабинет кадифените завеси бяха зелени, а стените — покрити с бледозлатист сатен с воден знак. Въпреки приглушената тишина, дължаща се на изобилието от тъкани, бях приятно изненадана и доволна от широкото дървено бюро и обикновения стол с права облегалка, които стояха под прозореца. Включих настолната лампа на бюрото и подредих хартията, което бях взела със себе си, и моите дванадесет молива. Те бяха от нов вид: неподострени червени пръчици, точно такива, с каквито обичах да започвам проектите си. Последното нещо, което извадих от чантата си, беше острилка за моливи.

Импулсивно се покатерих върху бюрото и потърсих зад сложните драперии корниза на завесите. Пръстите ми опипаха горния им край и аз почувствах закачените към тях кукички и ушички. Това беше трудна работа за сам човек завесите бяха дълги и стигаха чак до пода, набрани и подплатени, и тежестта им, прехвърлена през рамото ми, не беше никак малка. Но след няколко минути те бяха сгънати и прибрани в скрина, а аз застанах в центъра на стаята да огледам резултата от усилията си.

Прозорецът бе едно огромно пространство от тъмно стъкло и в центъра му, мрачно прозрачен, стоеше моят призрак и гледаше право в мен. Нейният свят не бе различен от моя: виждаха се бледите очертания на едно бюро от другата страна на прозореца, а по-назад и кресло, разположено в кръг от светлина, хвърляна от стандартна лампа. Но докато моят стол беше червен, нейният беше сив, и докато моят стол стоеше върху индианска черга, заобиколен от светлозлатисти стени, нейният се крепеше във въздуха в една неопределена, безкрайна равнина от тъмнина, в която сякаш се движеха и дишаха неясни форми, като вълни.

Двете заедно започнахме малкия ритуал по подготовка на бюрата си. Разделихме топчето хартия на малки купчинки и ги прелистихме, за да влезе в тях въздух. Подострихме моливите, въртейки дръжката на острилката и наблюдавайки как дългите навити стърготини се къдрят и провисват надолу към кошчето за хартия. Когато и последният молив бе идеално подострен, ние не го оставихме при останалите, а го задържахме.

— А сега — казах й аз — е време за работа.

Тя отвори уста, сякаш да ми проговори. Не можах да чуя какво ми казва.

Аз не мога да стенографирам. По време на интервюто просто си нахвърлях списък от ключови думи и се надявах, че ако веднага след това започна да пиша, тези думи щяха да са достатъчни, за да дадат тласък на паметта ми. Този подход наистина ми помогна. Поглеждайки от време на време в бележника си, запълвах купчината листи с думите на мис Уинтър, извиквайки образа й в главата си, чувайки гласа й, наблюдавайки маниерите й. Скоро почти не се налагаше да поглеждам в бележника си, а сякаш пишех диктовка под гласа на мис Уинтър.

Оставях широки полета. В лявото си отбелязвах маниерите, израженията и жестовете, за които ми се бе сторило, че добавят нещо към онова, което тя казваше. Дясното поле оставих празно. По-късно, препрочитайки написаното, щях да вкарам там своите мисли, въпроси и забележки.

Имах чувството, че бях работила часове наред. Станах да си направя чаша какао, но времето сякаш бе спряло и прекъсването не разстрои потока на мислите ми. Върнах се към работата си и продължих нишката на мисълта, сякаш не бе имало никаква пауза.

„Човек така свиква със собствените си страхотии, че забравя как може да изглеждат в очите на другите хора“ — написах най-накрая в средната колона, а вляво добавих една бележка, описваща начина, по който тя сви пръстите на здравата си ръка и с тях покри свития юмрук на ранената.

Подчертах с двойна линия последното изречение и се протегнах. В прозореца другата аз също се протегна. Тя взе моливите, чиито върхове се бяха изхабили, и ги подостри един по един.

Тя бе точно по средата на една прозявка, когато с лицето й започна да се случва нещо. Първо в средата на челото й се появи неочаквано петно, като мехур. На бузата й се появи друго, после под окото, върху носа, на устните. Всяко ново петно бе съпроводено от тъп звук, едно думкане, което нарастваше все по-бързо и по-бързо. За няколко секунди цялото й лице изглеждаше разместено. Но това не бе дело на смъртта. Беше само дъждът. Дългоочакваният дъжд.

Отворих прозореца, протегнах ръката си и я оставих да се намокри, сетне избърсах с нея очите и лицето си. Потръпнах. Беше време за лягане.

Оставих прозореца открехнат само толкова, колкото да мога да чувам дъжда, който продължаваше да вали с монотонна, приглушена мекота. Чувах го, докато се събличах, докато четох и докато спах. Той придружаваше сънищата ми като лошо настроено радио, оставено да свири през нощта, предаващо неясен бял звук, под който се чува едва различимият шепот от чужди езици и откъслеци от непознати мелодии.

И така започнахме…

В девет часа на другата сутрин мис Уинтър изпрати да ме повикат в библиотеката.

На дневна светлина стаята бе съвсем различна. Капаците на високите прозорци бяха вдигнати и позволяваха на светлината от бледото небе да нахлуе вътре. Градината, все още мокра от снощния порой, блестеше на утринното слънце. Екзотичните растения от вътрешната страна на прозорците сякаш докосваха с листа своите по-сурови и по-мокри братовчеди зад стъклото, а деликатните рамки на стъклата изглеждаха не по-тежки и солидни от блещукащите влакна на паяжината, проснала се от клонка на клонка през алеята в градината. Самата библиотека, по-лека, не така внушителна и значително по-тясна, отколкото ми се видя предишната вечер, се появи отразена като мираж от книги в мократа зимна градина.

В пълен контраст с бледото синьо небе и млечнобялото слънце, мис Уинтър бе цялата огън и жар — едно екзотично парниково цвете в северна зимна градина. Днес тя не носеше слънчеви очила, но клепачите й бяха гримирани във виолетово, очертани с плътна очна линия в стил Клеопатра и обрамчени със същите тежки черни мигли като вчера. На ясната дневна светлина видях онова, което не бях видяла предишната вечер: в основата на пътя, който разделяше меденочервените къдрици на мис Уинтър, имаше тясна ивица от чисто бяло.

— Помните нашата уговорка, нали? — започна тя, докато аз сядах на стола от другата страна на камината. — Начало, среда и край, в правилния ред. Без измами. Без прескачане напред. Без въпроси.

Бях изморена. Спах в непознато легло, на непознато място, и се събудих от тъп, разстроен, немелодичен звук, който звънеше в главата ми.

— Започнете откъдето вие желаете — отвърнах.

— Ще започна от самото начало. Макар че началото никога не е там, където човек си мисли. Нашият живот е толкова важен за нас, че ние имаме навика да си въобразяваме, че историята му започва с нашето раждане. Първо няма нищо и после съм се родил аз… Това обаче не е така. Човешките животи не са парчета канап, които могат да бъдат откъснати от кълбото, опънати прави и поставени настрани. Семействата са като паяжина. Съединителна тъкан. Не е възможно да докоснеш една част от нея, без да причиниш вибрации в останалата. Не е възможно да разбереш една част, без да имаш усещане за цялото.

Моята история е не само моя; тя е историята на Ейнджълфийлд. Селото Ейнджълфийлд. Къщата Ейнджълфийлд. И семейство Ейнджълфийлд. Джордж и Матилд, техните деца Чарли и Изабел; децата на Изабел — Емелин и Аделин. Тяхната къща, съдби, страхове. И техният дух. Човек винаги трябва да обръща внимание на духовете, нали, госпожице Лий?

Тя ме изгледа изпитателно и остро; направих се, че не забелязах.

— Раждането не е истинско начало. Нашият живот в началото не е истински наш, той е само продължение на нечия друга история. Вземете например мен. Като ме гледате сега, бихте си помислили, че раждането ми трябва да е било нещо специално, нали? Придружено от странни поличби и предзнаменования, в присъствието на магьосници и приказни феи. Нищо подобно. Всъщност, когато съм се родила, не съм била нищо повече от второстепенна сюжетна линия.

Чувам ви как си мислите — как и откъде знам историята, която предхожда моето раждане? Какви са източниците? Откъде е дошла информацията? Добре, ще ви кажа. Откъде в дом като Ейнджълфийлд би могла да дойде каквато и да е информация? Разбира се, от прислугата. В частност от Мисус. Не че съм научила всичко директно от нейните уста. Наистина, понякога тя си припомняше миналото, докато седеше и лъскаше сребърните прибори, и изглежда, забравяше за моето присъствие. Мръщеше се, когато си сещаше за селските слухове и клюки. Събитията, разговорите и сцените се лееха от устата й и сякаш отново се разиграваха около кухненската маса. Но рано или късно историята щеше да я отведе до места, които не бяха особено подходящи за едно дете, и тя неочаквано си спомняше, че бях там, прекъсваше описанието по средата на изречението и започваше да търка и лъска ножовете с такова ожесточение, сякаш заедно с петната искаше да изтрие и миналото. Но в една къща с деца не може да има тайни. Събирах липсващите части на историята по други начини. Когато Мисус говореше с градинаря по време на сутрешния чай, се научих да интерпретирам неочакваното мълчание, което прекъсваше на пръв поглед невинните им разговори. Правех се, че не забелязвам мълчаливите погледи, които някои думи провокираха между тях. А когато си мислеха, че са сами и можеха да си говорят тайно… те всъщност не бяха сами. По този начин научих историята на моя произход. И по-късно, когато Мисус вече не беше същата жена, когато възрастта я обърка и развърза езика й, тогава нейното лъкатушене из спомените потвърди пред мен историята, за която ми трябваха години, за да я скалъпя. Това е същата тази история, която бе стигнала до мен чрез намеци, погледи и мълчание, която сега имам намерение да облека в думи за вас.

Мис Уинтър прочисти гърлото си и се приготви да започне.

— Изабел Ейнджълфийлд била особена.

Гласът й сякаш се изплъзна от нея и тя изненадано спря. Когато заговори отново, тонът й бе по-внимателен.

— Изабел Ейнджълфийлд била родена по време на буря.

И отново стана същото — неочаквана загуба на гласа.

Дотолкова бе свикнала да крие истината, че за нея тя бе атрофирала. Мис Уинтър направи един фалстарт, после още един. Но като талантлив музикант, който не е свирил с години и най-сетне отново е взел своя инструмент, намери верния път.

И ми разказа приказката за Изабел и Чарли.

Изабел Ейнджълфийлд била особена. Изабел Ейнджълфийлд била родена по време на буря.

Не е възможно да узнаем дали тези два факта са свързани. Но когато двадесет и пет години по-късно Изабел напуснала дома си за втори път, хората в селото си спомнили безкрайния дъжд, който валял в деня на нейното раждане. За някои това сякаш било вчера, те помнели, че докторът закъснял, възпрепятстван от преливането на реката. Други си спомнили, макар и с известно съмнение, че пъпната връв била увита около врата на бебето и щяла да го задуши, преди да се роди. Да, това била трудно раждане, защото точно в шест, когато бебето излязло и докторът позвънил на вратата, майката си отишла от този свят. Така че, ако времето било хубаво, ако докторът бил дошъл навреме, ако пъпната връв не била лишила детето от кислород, и ако майката не била умряла…

И още ако, ако, ако… Но Изабел си била Изабел, и това е всичко, което може да се каже по въпроса.

Детето, едно бяло късче ярост, било сираче, без майка. И от самото начало, изглежда, щяло да бъде и без баща. Защото баща й — Джордж Ейнджълфийлд, изпаднал в депресия. Той се заключил в библиотеката и решително отказвал да излезе оттам. Това може да изглежда прекалено; десет години брак обикновено са достатъчни да излекуват съпружеското привличане, но Ейнджълфийлд бил странен тип и това е обяснението. Той обичал жена си — раздразнителната, мързелива, егоистична и красива Матилд. Обичал я повече, отколкото обичал конете си, и дори повече от кучето си. Колкото до сина им Чарли, момче на девет години, през главата на Джордж никога не била минала мисълта дали го обича повече или по-малко от жена си, защото всъщност той никога не бил мислил за Чарли.

Загубил Матилд, почти полудял от мъка, Джордж Ейнджълфийлд прекарал целия ден в библиотеката, без да яде нищо и без да се види с някого. Прекарвал нощите си също тук, без да спи, втренчил зачервените си очи в луната. Това продължило месеци наред. Неговите бледи бузи станали още по-бледи, той отслабнал, престанал да говори. Извикали лекари специалисти от Лондон. Викарият идвал и си отивал. Кучето чезнело от липса на внимание, а когато умряло, Джордж Ейнджълфийлд дори не забелязал. Накрая на Мисус й дошло до гуша. Тя взела бебето Изабел от люлката в детската стая и го занесла долу. Минала покрай иконома, без да обръща внимание на протестите му, и влязла библиотеката, без да почука дори. Отишла до бюрото и мълчаливо сложила бебето в ръцете на Джордж Ейнджълфийлд. Сетне се обърнала и излязла, като затръшнала вратата зад себе си. Икономът понечил да влезе, смятайки да вземе детето, но Мисус вдигнала заплашително пръст и просъскала: „Да не си посмял!“ Той толкова се стреснал, че се подчинил. Прислугата в къщата се събрала пред вратата на библиотеката. Всички се споглеждали и не знаели какво ще стане. Но убедеността на Мисус била толкова силна, че ги парализирала и те не предприели нищо.

Така минал целият дълъг следобед, в края на който една от прислужниците изтичала към детското крило.

— Той излезе! Господарят излезе!

Мисус спокойно слязла долу, за да чуе какво се е случило. Слугите стояли в коридора с часове, подслушвайки на вратата и надничайки през ключалката. Отначало техният господар седял и гледал бебето с мрачно и объркано изражение на лицето. Бебето се въртяло и гукало. Когато Джордж Ейнджълфийлд чул гукането и се усмихнал в отговор, слугите удивено се спогледали, но били още по-смаяни, когато по-късно дочули приспивна песничка. Бебето заспало и настъпила тишина. Баща й, така казали слугите, не откъсвал очи от дъщеря си. После тя се събудила и започнала да плаче. Виковете й ставали все по-силни, докато накрая вратата се отворила със замах.

И там стоял моят дядо с неговото бебе в ръце. Като видял слугите, които се мотаели без работа, той ги изгледал страшно и гласът му забумтял:

— Ще оставите ли това бебе да умре от глад?

От този ден нататък Джордж Ейнджълфийлд поел грижите за своята дъщеря. Той я хранел, къпел и приспивал, премествал кошарката й в своя кабинет, в случай че тя плачела самотно през нощта, измайсторил индианско седло, така че да може да я взема със себе си на езда, четял й на глас бизнес писма, спортните страници на вестниците и любовни романи и споделял всички свои мисли и планове с нея. Накратко, държал се така, сякаш Изабел била разумна и приятна компания, а не малко и все още невежо дете.

Вероятно външният й вид бил причината баща й да я обича толкова много. Чарли, пренебрегваното дете, което било с девет години по-голямо от Изабел, бил копие на баща си: тежък, тромав, блед, червенокос, с масивни крака и тъповато изражение. Но Изабел наследила гените и на двамата си родители. Червената коса като на баща й и брат й при нея имала цвят на лъскав кестен. Бледата кожа на рода Ейнджълфийлд била опъната върху фини френски кости. Тя имала по-хубавата брадичка на баща си и по-красивата уста на майка си. Наследила също така бадемовите очи и дългите мигли на Матилд, но когато ги вдигнела, то било, за да разкрие невероятно зелените ириси, които били емблемата на рода Ейнджълфийлд. Тя била — поне физически — самото съвършенство.

Домакинството се приспособило към необичайното състояние на нещата. Живеели според негласното споразумение да се държат така, сякаш е нещо съвсем нормално и естествено един баща да е изкуфял по дъщеря си. Никой нямал право да смята, че не е мъжко, джентълменско или най-малкото, че е смешно той да държи детето постоянно при себе си.

Но какво ставало в това време с Чарли, брата на бебето? Той бил глуповато, бавно съобразяващо момче, чиито мисли се въртели в кръг около малобройните му мании и занимания; дете, на което не било наложено да учи или да мисли логично. Той не обръщал внимание на бебето и посрещнал с радост промените, които неговата поява предизвикала в домакинството. Преди да се появи Изабел, имал двама родители, пред които Мисус можела да докладва за лошото му поведение; двама родители, чиято реакция не можело да бъде предсказана. Майка му била непоследователна в отношението си към него си: понякога го наплясквала за лошото му държание, друг път се смеела от сърце. Баща му, макар и строг, бил разсеян и често забравял наказанията, които възнамерявал да му наложи. Макар че когато видел момчето, имал неясното чувство, че е сторило нещо — някаква беля или постъпка, за които трябва да бъде наказано; затова обикновено го наплясквал с презумпцията, че ако момчето не го заслужава сега, то в бъдеще това е сигурно. Така че тази порция бой била в аванс за следващата беля. Това научило момчето на един много добър и важен урок: да стои далеч от баща си.

С идването на бебето Изабел всичко това се променило. Мама я нямало, а татко бил толкова зает с малката си дъщеря, че не обръщал никакво внимание на истеричните оплаквания на прислугата за мишка, изпечена заедно с неделния бут месо, или за карфици, набутани дълбоко вътре в сапуна от злосторни ръце. Чарли бил свободен да прави каквото си иска, а онова, което го забавлявало най-много, било да отмести дъските в най-горната част на стълбата, водеща към таванските помещения, и да гледа как слугините падат и си навяхват глезените.

Мисус често гълчала, но тя била само Мисус и в този нов свободен живот той можел да осакатява и да наранява до насита, колкото му душа иска, с ясното съзнание, че няма да бъде наказан. Твърди се, че последователното поведение на възрастните е полезно за децата. И наистина, последователното пренебрегване било добре дошло за това дете, защото в ранните години на своя полусирашки живот Чарли Ейнджълфийлд бил изключително и напълно щастлив.

Обожанието на Джордж Ейнджълфийлд към дъщеря му упорствало въпреки всички изпитания, които едно дете може да наложи на баща си. Когато тя започнала да говори, той открил, че е невероятно надарена — истински оракул, и започна да се консултира с нея за всичко, докато цялото домакинство трябвало да тича в съответствие с капризите на едно тригодишно хлапе.

В къщата рядко идвали посетители и тъй като домакинството шеметно се спускало от ексцентричността към хаоса, те ставали все по-редки. Прислугата започнала да надига глас и да се оплаква. Икономът напуснал, преди детето да навърши две години. Готвачката изкарала още една година въпреки нередовните часове за хранене, които капризната Изабел налагала, после дошъл денят, в който също подала оставката си. Когато си тръгнала, тя взела със себе си и кухненската помощница и накрая останала само Мисус, която трябвало да осигурява кейк и сладко в най-странни часове от денонощието. Домашните прислужници не се чувствали длъжни да изпълняват задълженията си: не без основание смятали, че малките им заплати не могат да компенсират срязванията, натъртванията, раните, навехнатите глезени и стомашни разстройства, причинени от садистичните експерименти на Чарли. Те напускали и били заменяни от цяла върволица временни работници, никой, от които не се задържал дълго. Накрая дори и те си отишли.

Когато Изабел станала на пет години, домакинството се състояло само от Джордж Ейнджълфийлд, двете деца, Мисус, градинаря и пазача на дивеч.

Кучето отдавна било мъртво, а котките, наплашени до смърт от Чарли, стояли далеч от къщата и търсели убежище в градинската барака само когато времето ставало студено.

Дори Джордж Ейнджълфийлд да е забелязвал тази изолация, както и домашната оскъдица, той не съжалявал. Нали имал Изабел: тя му стигала и той бил щастлив.

Ако слугите липсвали на някого, то това бил Чарли. Без тях момчето загубило обектите на своите експерименти. И докато търсел някого, когото да нарани, очите му попаднали на сестра му — нещо, което щяло да стане рано или късно.

Чарли не можел да я накара да плаче в присъствието на баща им и тъй като тя рядко напускала стаята на Джордж, Чарли се видял в чудо. Как да я прилъже и да я измъкне далеч от него?

С примамка, решил той. Шепнейки обещания за вълшебства и изненади, Чарли повел малката Изабел през страничната врата, покрай единия край на чворестата градина, между дългите синори, извън градината с дървета, изрязани в различни геометрични форми, и по алеята с букове, водеща към гората. Там имало едно място, което Чарли познавал. Един стар, влажен коптор без прозорци — прекрасно място за тайни занимания.

Онова, което търсел Чарли, било жертва, а неговата сестричка, крачеща след него — по-малка, по-млада и по-слаба, сигурно му е изглеждала идеална. Но тя била хитра и умна и нещата не се развили точно така, както той очаквал.

Чарли навил ръкава на сестра си и прекарал парче бодлива тел, оранжева от ръжда, по бялата вътрешна страна на ръката й. Тя загледала червените капчици кръв, които се появили по протежение на ивицата, сетне обърнала очите си към него. Зелените й очи били широко отворени от изненада и изпълнени с нещо като удоволствие. Когато протегнала ръката си за телта, той й я подал автоматично. Тя навила и другия си ръкав, пробила кожата си и много прилежно издърпала жицата надолу чак до китката си. Раните били много по-дълбоки, отколкото онези, които й причинил Чарли. Изабел въздъхнала доволно и облизала кръвта си. После предложила телта на брат си и с движение му показала да навие ръкава си.

Чарли бил объркан. Но забил телта в ръката си, защото тя искала това и се разсмял през болката.

Вместо жертва, той неочаквано открил своя най-странен съучастник.

Животът за семейство Ейнджълфийлд се влачел без приеми, без ловни срещи, без прислуга и без повечето неща, които хората от тяхната класа в онези дни приемали за естествени. Те обърнали гръб на съседите си, позволили имението да се обработва от арендатори и зависели от добрата воля и честност на Мисус и на градинаря за онези връзки със света, които са необходими за оцеляването.

Джордж Ейнджълфийлд забравил за света и за известно време светът също го забравил. Но минали години и хората си спомнили за него. За всичко били виновни парите.

В околността имало и други големи къщи. И други повече или по-малко аристократични фамилии. Измежду тях имало един мъж, който се грижел добре за парите си. Той слушал най-добрите съвети, инвестирал големи суми там, където му диктувал разумът, и малки там, където рискът да загуби бил голям, но печалбата — особено висока в случай на успех. Големите суми той загубил напълно. Малките също отишли, макар и умерено. Скоро той се оказал в плачевно състояние. Отгоре на всичко имал един мързелив син прахосник и една дъщеря с дебели глезени и опулени като на кукумявка очи. Нещо трябвало да се направи.

Джордж Ейнджълфийлд не се виждал с никого, така че не получавал финансови съвети. Когато адвокатът му изпращал препоръки, той не им обръщал внимание, а когато банката му изпращала писма, не отговарял. Като последица от това парите на Ейнджълфийлд, вместо да се харчат в преследването на една сделка след друга, си стояли на топло в банката и се умножавали.

Парите обаче не си мълчат. Тръгнали слухове, че е богат.

— Нямаше ли Джордж Ейнджълфийлд син? — попитала жената на почти разорения съсед. — На колко трябва да е станал вече? На двадесет и шест може би?

И ако не синът за тяхната Сибил, тогава защо не момичето за Роланд? — мислела си жената. Вече трябва да е станала на възраст за женене. Всеизвестно било, че баща й е луд по нея; значи тя нямало да дойде с празни ръце.

— Времето е чудесно за пикник — заявила тя, а мъжът й не могъл да открие връзката, както често се получава при съпрузите.

Поканата вехнела и избелявала на прозоречната рамка на гостната цели две седмици и може би щяла да си остане там, ако не била Изабел. Един следобед, понеже нямало какво да прави, тя слязла пуфтейки по стълбите, издула бузи от скука, взела плика и го отворила.

— Какво е това? — попитал я Чарли.

— Покана — отвърнала му тя. — За пикник.

Пикник? Мозъкът на Чарли заработил. Сторило му се странно. Но той свил рамене и забравил за това. Изабел станала и излязла.

— Къде отиваш?

— В стаята си.

Той направил опит да я последва, но тя го спряла.

— Остави ме сама. Не съм в настроение.

Чарли се ядосал, сграбчил косата й, прекарал пръстите си по тила й и намерил белезите, които бил оставил там последния път. Но тя се извъртяла и изтичала, като заключила вратата си.

Един час по-късно, като я чул да слиза, Чарли отишъл в коридора.

— Ела с мен в библиотеката — заповядал й той.

— Няма.

— Тогава в еленовия парк.

— Не.

Той забелязал, че се е преоблякла.

— На какво си се направила? — попитал. — Изглеждаш глупаво.

Тя била облякла една лятна рокля от тънка бяла материя, украсена със зелено, принадлежала някога на майка й. Вместо обичайните гуменки с оръфани връзки, била с чифт зелени копринени сандали — също на майка й, които били с един номер по-големи, и в косата си била прикрепила цвете с едно гребенче. Била си сложила и червило.

Сърцето на Чарли се изпълнило с мрак.

— Къде отиваш? — попитал я той.

— На пикника.

Той сграбчил ръката й, забил пръстите си в нея и я задърпал към библиотеката.

— Не!

Той я задърпал още по-силно.

Тя просъскала.

— Чарли, казах не!

Тогава той я оставил. Знаел, че когато каже „Не“ по този начин, трябва да я послуша. Изабел можела да бъде в лошо настроение дни наред.

Тя се обърнала и отворила външната врата.

Изпълнен с ярост и гняв, Чарли потърсил да хвърли нещо по нея. Но вече не било останало нищо, което можело да бъде счупено. Юмруците му се отпуснали; той последвал Изабел към мястото на пикника.

Отдалеч младите хора с техните летни рокли и бели ризи изглеждали като прекрасна картинка на брега на езерото. Чашите, които държали, били пълни с течност, която блещукала на слънчевата светлина, а тревата в краката им изглеждала достатъчно мека, че да вървиш бос по нея. В действителност всички те се потели под дрехите си, шампанското било топло, а ако някой събуел обувките си, рискувал да стъпи върху гъши изпражнения. Все пак всички се престрували, че се забавляват, с надеждата, че тази преструвка би могла да се превърне в истина.

Един млад мъж в края на групичката забелязал странната двойка, приближаваща се към тях — момиче с чудновати дрехи, придружено от мъж с тежка походка. Имало нещо особено в нея.

Той не отговорил на шегата на събеседника си, който се огледал, за да види какво е привлякло вниманието му, и също млъкнал. Групичката от млади жени, винаги бдителни по отношение поведението на младите мъже, дори когато се намират с гръб към тях, се обърнали да видят каква е причината за настъпилата тишина. Последвал ефектът на вълната — всички присъстващи се обърнали да видят новодошлите. И онемели, когато ги видели.

През ливадата вървяла Изабел.

Тя приближила групата, която се разделила да мине, както морето се разделило за Мойсей. Изабел преминала между тях и приближила брега на езерото. Там застанала на една плоска скала, която стърчала над водата. Някой приближил към нея с чаша и бутилка, но тя го отпратила с жест. Слънцето било ярко, пътят дотук — дълъг, и било необходимо нещо повече от шампанско, което да я разхлади.

Изабел свалила обувките си, окачила ги на едно дърво и като протегнала ръце напред, скочила във водата.

Групата надала възглас, а после, когато се показала на повърхността, водата се стичала от нея и тя приличала на картината „Раждането на Венера“.

Този скок във водата бил другото нещо, което хората помнели години по-късно, след като тя напуснала дома си за втори път. Те си спомняли и клатели глави в израз на съжаление и порицание. Момичето си е било смахнато през цялото време, смятали всички. Но в онзи ден това било отдадено на доброто настроение и всички й били благодарни. Изабел с лекота върнала настроението и събудила партито за живот.

Един от младите мъже, най-дръзкият, със светла коса и висок смях, изул обувките си, свалил вратовръзката си и скочил в езерото при нея. Последвали го трима негови приятели. За нула време всички младежи се озовали във водата, като се гмуркали, викали, крещели и се пръскали, демонстрирайки мускули и състезавайки се по атлетизъм.

Момичета видели, че има само един начин: окачили сандалите си по клоните, сложили на лицата си най-предизвикателните физиономии и също цопнали във водата. Като пискали, за да привлекат вниманието на момчетата, те правели и невъзможното, за да не намокрят косите си.

Усилията им били напразни. Очите на всички мъже били насочени само към Изабел.

Чарли не последвал сестра си във водата. Той стоял на известно разстояние и наблюдавал. С червената коса и бледата си кожа бил създаден за мъглите и дъждовното време на Йоркшир и за забавления на закрито. Лицето му веднага почервеняло от слънцето, а очите му започнали да щипят, когато потта от веждите му се стичала в тях. Но той дори не мигнал. Не можел да понесе мисълта да откъсне очите си от Изабел.

Колко часа минали, преди да се събере отново с нея? На него му се сторило цяла вечност. Оживен от присъствието на Изабел, пикникът продължил много по-дълго, отколкото били планирали, и въпреки това на всички гости им се струвало, че е минал като един миг и че биха могли да останат още, стига да можело. Партито приключило с утешителни мечти за други пикници в близкото бъдеще и цяла лавина от обещания, покани и мокри целувки.

Когато Чарли се присъединил към сестра си, на раменете на Изабел било наметнато сакото на млад мъж, а самият той я държал за ръката. Недалеч се мотаело някакво момиче, което сякаш не било сигурно дали присъствието му е желано. Закръглена, обикновена и женствена, приликата й с младия мъж ясно показвала, че е негова сестра.

— Хайде, идвай — рекъл грубо на сестра си Чарли.

— Толкова скоро? Мислех, че можем да се поразходим. С Роланд и Сибил — тя се усмихнала грациозно на сестрата на Роланд и Сибил, която се изненадала от неочакваната любезност и цялата засияла в отговор.

Ако си били вкъщи, Чарли хубаво щял да се разправи със сестра си по своя начин — както понякога правел, — като я набие, но на публично място не смеел, така че се подчинил.

Какво се случи по време на тази разходка ли? Нямало свидетели на събитията, станали в гората. Нямало и слухове. Поне в началото. Но не е необходимо човек да е гений, за да отгатне какво се било случило под балдахина на горския листак в онази лятна вечер.

Трябва да е било нещо такова:

Изабел намерила някакъв предлог да отпрати мъжете по-надалеч.

— О, обувките ми! Забравих обувките си на дървото! — и изпратила Роланд да ги вземе, а също и Чарли за шала на Сибил или нещо друго.

Момичетата се настанили върху меката земя. В отсъствието на мъжете те чакали в припадащата тъмнина, сънливи от шампанското, вдишвайки остатъците от слънчевата топлина и заедно с тях началото на нещо по-тъмно, гората и нощта.

Топлината на телата им започнала да суши влагата на роклите им и докато гънките на дрехите им съхнели, се отделили от плътта под тях и кожата ги засърбяла.

Изабел знаела точно какво иска. Да остане насаме с Роланд. Но първо трябвало да се отърве от брат си.

— Я ми кажи имаш ли си обожател? — попитала тя, докато се излежавали под едно дърво.

— Не, нямам — признала Сибил.

— А би трябвало — Изабел се обърнала на една страна, взела листенце от папрат и го прокарала по устните си. Сетне направила същото по устните на събеседничката си.

— Това гъделичка — промърморила Сибил.

Изабел го направила отново. Сибил се усмихнала с полузатворени очи и не спряла да се усмихва, докато Изабел прекарала нежното листо по шията и около деколтето на роклята й, обръщайки специално внимание на хълмчетата на гърдите й. Сибил изпуснала едно полуносово кикотене.

Когато листото продължило да слиза до кръста й и още по-надолу, Сибил отворила очи.

— Спри — оплакала се тя.

— Няма — отвърнала Изабел. — Но ти просто не можеш да го почувстваш през роклята — и тя вдигнала подгъва на роклята и продължила да си играе с папратовото листо около глезените й. — Така е по-хубаво, нали?

Сибил затворила очи.

Зеленото листо тръгнало от дебелите й глезени нагоре и намерило пътя си към едрото коляно. От устните на Сибил се откъснало нечленоразделно мърморене, макар че тя не помръднала, докато листото не достигнало най-горната част на бедрото й и тя не въздъхнала, а Изабел заменила листото със собствените си нежни пръсти.

Наблюдателното око на Изабел нито за миг не изпускало лицето на момичето и в момента, в който нейните клепачи трепнали, тя отдръпнала ръката си.

— Разбира се — рекла много сериозно тя, — ти имаш нужда от обожател.

Сибил, извадена така грубо от непълното изпадане в екстаза на удоволствието, бавно дошла на себе си.

— Трябва да знаеш, че гъделичкането — обяснила Изабел, — е много по-хубаво, ако го прави приятелят ти.

А когато Сибил попитала своята нова приятелка: „Ти откъде знаеш?“, Изабел имала готов отговор.

— От Чарли.

Докато момчетата се върнат с обувките и шала в ръце, Изабел вече била постигнала своята цел. Сибил, доста разчорлена, с раздърпана пола и фуста, гледала Чарли с жив интерес.

Чарли бил равнодушен към погледите й и гледал само Изабел.

— Знаеш ли колко са еднакви Изабел и Сибил? — рекла безгрижно Изабел. — Имам предвид звученето на имената. Почти не се различават, не мислиш ли? — тя отправила един остър поглед към брат си, опитвайки се да го накара да проумее. — Роланд и аз ще се разходим малко по-навътре, но Сибил е уморена. Ти ще останеш с нея — и хванала Роланд за ръката.

Чарли погледнал равнодушно Сибил и най-сетне забелязал раздърпаните й дрехи. Тя също го погледнала, очите й били широко опулени, а устата леко разтворена.

Когато се обърнал към мястото, където била Изабел, нея вече я нямало. Само смехът й се чувал в тъмнината. Нейният смях и ниското ръмжете на Роланд. О, той щял дай го върне по-късно! На всяка цена. Тя щяла да си плати за това. Но за момента трябвало по някакъв начин да даде отдушник на чувствата, които го измъчвали. И Чарли се обърнал към Сибил.

Лятото било изпълнено с пикници. А за Чарли — с момичета. Но за Изабел имало само Роланд. Всеки ден тя се измъквала от погледа на брат си, успявала да избяга от хватката му и изчезвала с колелото си. Чарли не успял да открие къде се среща двойката, бил твърде бавен да я последва, докато тя летяла с велосипеда. Колелетата се въртели бързо, косата се развявала зад гърба й. Понякога се връщала чак когато паднел мрак, понякога въобще не се връщала. Когато Чарли й се карал, тя се смеела и му обръщала гръб, сякаш не съществувал. Той се опитвал да я набие, да я осакати, но Изабел непрекъснато го избягвала, измъквайки се от ръцете му като вода през пръсти и той осъзнал, че игрите им досега всъщност са зависели единствено от нейните желания. Колкото и голяма да била силата му, нейната бързина и хитростта й помагали всеки път да му се изплъзне. Като глиган, разярен от пчела, Чарли бил безсилен.

Понякога тя великодушно отговаряла на молбите му. За час или два се подчинявала на неговата воля, позволявайки му да се наслади на илюзията, че всичко е както преди. Но Чарли скоро разбрал, че е само заблуда и отсъствието й станало още по-мъчително.

Той забравял болката си само временно, в обятията на различни момичета. Известно време сестра му проправяла пътя и уреждала срещите му, но посвещавайки се на Роланд, постепенно оставила Чарли да се оправя сам. На него обаче му липсвали изтънчеността и хитростта на Изабел; случил се един инцидент, който можел да се превърне в скандал, и обезпокоената и ядосана Изабел го нахокала и му казала, че би трябвало да си избере друга категория жени. Така че горкият Чарли се отказал от щерките на дребните аристократи и се обърнал към дъщерите на налбантите, фермерите и горските.

Колкото и често да се случвали, тези мигове на забрава били мимолетни и бързо отлитали. Шокираните, пълни със страх очи, насинените ръце и облените с кръв бедра се изтривали от паметта му в момента, в който се отвърнел от тях. Нищо не можело да докосне голямата страст в живота му: чувството му към Изабел.

Една сутрин към края на лятото Изабел прелистила белите страници на своя дневник и преброила дните. Сетне затворила книгата и я върнала замислено в чекмеджето. Когато взела решение какво да прави, слязла долу в кабинета на баща си.

Джордж вдигнал очи.

— Изабел! — бил приятно изненадан да я види. Откакто започнала да излиза по-често, той бил особено благодарен, когато идвала да го види както сега.

— Скъпи татко! — тя му се усмихнала.

Джордж доловил блясъка на нещо непознато в очите й.

— Има ли нещо?

Вдигнала поглед към тавана и продължила да се усмихва. Без да го погледне, Изабел му съобщила, че напуска къщата.

В началото Джордж не разбрал какво му казва. Почувствал как пулсът бие в ушите му. Зрението му се замъглило. Той затворил очи, но вътре в главата му избухвали вулкани, сблъсквали се метеорити и се взривявали с невиждани експлозии. Когато пламъците утихнали и във вътрешния му свят не останало нищо друго, освен тишина, една огромна опустошителна тишина, той отворил очи.

Какво бил направил?

В ръката си държал кичур коса с кърваво парче кожа в единия край. Там била и Изабел, гърбът й бил прикован към вратата, ръцете й — извити зад нея. Едното красиво зелено око било насинено и кърваво; бузата й изглеждала подута и червена. Струйка кръв, стичаща се от скалпа й, стигала веждата и се отклонявала край окото й.

Джордж бил ужасен от себе си и от нея. Обърнал се мълчаливо и излязъл от стаята.

След това седял с часове и въртял кичура коса, който открил в ръката си. Въртял го все по-стегнато и по-стегнато около пръста си, докато той се впил дълбоко в кожата му и станало невъзможно да го отвие. Накрая, когато усещането за болка най-сетне тръгнало бавно от пръста към съзнанието му, той заплакал.

Същият ден Чарли отсъствал и не се прибрал вкъщи преди полунощ. След като намерил стаята на Изабел празна, той тръгнал да обикаля къщата, предусещайки с някакво шесто чувство, че е станало нещастие. Когато не открил сестра си никъде, отишъл в кабинета на баща си. Един поглед върху посивялото лице на Джордж му разкрил всичко. Баща и син се изгледали за един миг, но фактът, че загубата им била обща, не ги обединил. На този свят нямало нищо, което можели да направят един за друг.

В своята стая Чарли седнал на стола близо до прозореца. Седял там с часове — един силует, очертан в правоъгълника от лунна светлина. По някое време отворил чекмеджето и извадил пушката, която бил получил чрез изнудване от един местен бракониер, и на два или три пъти допирал дулото до слепоочието си. Всеки път силата на гравитацията връщала оръжието в скута му.

В четири сутринта той оставил пушката и вместо нея взел дългата игла, която отмъкнал от кутията за шев на Мисус преди десет години и която оттогава често била употребявана. Чарли дръпнал крачола на панталона си, свалил чорапа и направил нова пунктура на кожата си. Раменете му треперели, но ръката му била стабилна, докато върху пищялната му кост се появила една-единствена дума: Изабел.

В това време Изабел била вече далеч. Тя се върнала в стаята си само за няколко минути и отново напуснала, като минала по задните стълби до кухнята. Тук прегърнала със странна и силна прегръдка Мисус, нещо неприсъщо за Изабел, измъкнала се през страничната врата и хукнала през градината към вратичката в каменната стена. Зрението на Мисус било отслабнало и замъглено от доста време, но тя преценявала движението на хората чрез вибрациите във въздуха и имала усещането, че за съвсем кратка част от секундата, преди да затвори вратата зад себе си, Изабел се поколебала.

Когато станало ясно, че Изабел си е отишла, Джордж Ейнджълфийлд се прибрал в библиотеката и заключил вратата. Отказвал да яде и да се среща с хора. Сега в къщата идвали само викарият и докторът, но и двамата били отпращани с викове: „Кажи на твоя Бог да върви по дяволите!“ и „Оставете раненото животно да умре на спокойствие!“ И това бил краят на техните посещения.

Няколко дни по-късно те се върнали и повикали градинаря да счупи вратата. Джордж Ейнджълфийлд бил мъртъв. Краткият преглед показал, че е умрял от отравяне на кръвта, причинено от пръстен човешка коса, впита дълбоко в плътта на безименния му пръст.

Чарли не умрял, макар че не разбирал защо. Той бродел из къщата като призрак. Направил пътека от стъпки в прахта и ги следвал неизменно всеки ден, тръгвайки от тавана и стигайки до долу. Минавал през таванските помещения, които не се използвали от години, през стаите на прислугата, крилата на семейството, кабинета, библиотеката, музикалния салон, гостната, кухнята. Било едно безкрайно, безнадеждно, неуморно търсене. През нощта излизал да обикаля из имението, краката му го носели без умора надалеч и все по-надалеч. През цялото време държал иглата на Мисус в джоба си. Пръстите му били кървава каша. Той страдал за Изабел.

Чарли живял така септември, октомври, ноември, декември, януари и февруари, а в началото на март Изабел се завърнала.

Той бил в кухнята, следвайки следите от своите стъпки, когато чул звука от кола, приближаваща къщата. Изругал и приближил до прозореца. Не желаел посетители.

Но когато от колата слязла една позната фигура, сърцето му просто спряло.

За един миг стигнал до вратата, прескочил стълбите — и там стояла Изабел.

Той я загледал.

Тя се разсмяла.

— Ето — казала му, — дръж! — и му подала един тежък вързоп, увит в плат. После се пресегнала отзад в колата и взела още един.

— И това също — той ги взел послушно под мишниците си.

— А сега онова, което ще ми хареса най-много на света, е едно голямо бренди.

Изумен, загубил ума и дума, Чарли последвал Изабел в къщата. Тя отишла направо до бюфета с напитки, извадила чаши и една бутилка. Наляла си щедро в едната чаша и изпила питието наведнъж, отмятайки глава назад и откривайки белотата на шията си. После напълнила отново своята чаша и още една, която подала на брат си. Той стоял като парализиран, онемял, ръцете му били пълни с плътно завързаните вързопчета. Смехът на Изабел продължавал да звучи в ушите му отново и отново и той имал чувството, че е застанал близо до някоя огромна църковна камбана. Главата му започнала да се върти, от очите му потекли сълзи.

— Остави ги — наредила му Изабел. — Ще вдигнем тост.

Чарли взел чашата и вдъхнал спиртните пари.

— За бъдещето! — той глътнал брендито на един дъх и се закашлял от непознатия огън.

— Дори не си ги видял, нали? — попитала тя.

Той се намръщил.

— Ето, виж! — Изабел обърнала вързопчетата, които бил оставил върху бюрото, отметнала меката тъкан и се отместила назад.

Чарли бавно обърнал главата си и погледнал. Вързопчетата били бебета. Две бебета. Близначета. Той премигал. През ума му минала неясната мисъл, че трябва да каже нещо, но не знаел какво.

— О, Чарли! Събуди се най-после! — сестра му взела и двете му ръце в своите и го задърпала в лудешки танц из стаята. Тя се въртяла наоколо отново и отново и когато спряла, взела лицето му в ръцете си и му казала:

— Роланд е мъртъв, Чарли. Сега сме само ти и аз. Разбираш ли? — той кимнал.

— Добре. А къде е татко?

Когато й казал, тя изпаднала в истерия. Мисус, която се появила от кухнята при пронизителните викове, я сложила в леглото в старата й стая и когато най-накрая Изабел се успокоила, я попитала:

— Тези бебета… как се казват?

— Марч.

Но Мисус вече знаела това. Новината за сватбата била стигнала до нея преди няколко месеца, както и новината за раждането (не било необходимо да брои месеците на пръстите си, но тя така или иначе го направила и свила устни.) Знаело се, че Роланд умрял преди няколко седмици от пневмония; знаело се също, че старите господин и госпожа Марч, отчаяни от смъртта на единствения си син и отвратени от равнодушието и безгрижието на своята нова снаха, сега отбягвали Изабел и нейните деца, желаейки да се отдадат единствено на скръбта си.

— А малките им имена?

— Аделин и Емелин — отвърнала сънено Изабел.

— И как ги различаваш?

Но детето вдовица вече било заспало. И докато сънувало в старото си легло, бягството и съпругът били забравени. Когато Изабел се събудила на сутринта, сякаш никога не било имало сватба, а самите бебета не били нейни деца (у нея не съществувал дори зародиш на майчинско чувство), а просто духове в къщата.

Бебетата също спели. В кухнята Мисус и градинарят се навели над техните гладки бледи личица и си говорели тихо.

— Кое от тях кое е?

— Не знам.

Стояли от двете страни на старата люлка и ги гледали. Две еднакви месечинки от мигли, две нацупени устица, две голи главички. Тогава едното от бебетата трепнало леко с мигли и отворило наполовина едното си око. Градинарят и Мисус задържали дъха си. Но окото се затворило и бебето заспало отново.

— Тази трябва да е Аделин — прошепнала Мисус. Тя извадила една раирана кърпа за чай от чекмеджето и отрязала две ленти от нея. Завързала червената около ръчичката на бебето, което се бе размърдало, а бялата около ръчичката на другото.

Икономката и градинарят ги гледали, докато накрая Мисус обърнала щастливото си и огряно от нежност лице към градинаря и казала:

— Две бебета. Ама че работа, Диг! На нашата възраст! Когато той вдигнал очи от люлката, видял сълзите, които премрежвали нейните кръгли, кафяви очи.

Мазолестата му ръка се протегнала над люлката. Мисус, усмихвайки се, сложила своята малка пухкава ръка в неговата. Той почувствал сълзите й върху пръстите си.

Под арката, образувана от сплетените им ръце, под трептящата дъга на техните погледи, бебетата сънували.

Когато приключих разказа за Изабел и Чарли, беше станало късно. Небето бе тъмно и цялата къща спеше. Целия следобед, вечерта и част от нощта бях прекарала наведена над писалището, докато моливът ми изписваше ред подир ред историята, която продължаваше да звучи в ушите ми. Страниците ми бяха гъсто изписани с потока от нейните думи. От време на време ръката ми отиваше вляво и си записвах бележка в полето, когато нейният тон или жест изглеждаха като част от самия разказ.

Сега бутнах последната страница встрани, оставих молива, стиснах и раздвижих схванатите си пръсти, които ме боляха. Часове наред гласът на мис Уинтър бе събуждал за живот един друг свят, бе възкресявал мъртвите, и аз не можех да видя нищо друго, освен кукленото шоу, което нейните думи създаваха. Но когато гласът й стихна в главата ми, образът й остана и аз си спомних за сивия котарак, който се появи сякаш чрез магия върху скута й. Той седеше тихо и мълчаливо под нейната галеща ръка, като ме наблюдаваше със своите кръгли жълти очи. Ако виждаше моите духове, ако виждаше моите тайни, не изглеждаше никак обезпокоен. Само премига и продължи да ме наблюдава индиферентно.

— Как се казва? — попитах.

— Шадоу[6] — отвърна разсеяно тя.

Най-накрая си легнах, изгасих лампата и затворих очи. Все още чувствах вдлъбнатинката върху пръста си, която моливът бе оставил. В дясното си рамо усещах един стегнат възел от писането, който не можеше да се отпусне. Въпреки че беше тъмно и очите ми бяха затворени, виждах лист хартия и редовете, изписани от собствената ми ръка, с широки полета отстрани. Дясното поле привлече вниманието ми. Чисто, недокоснато, то светеше бяло и караше очите ми да сълзят. Това бе мястото, което бях запазила за моите лични коментари, забележки и въпроси.

В тъмнината пръстите ми хванаха един призрачен молив и потръпнаха в отговор на въпросите, които нахлуха в моята дрямка. Чудех се за тайната татуировка, която Чарли си бе направил. Името на сестра му, гравирано в костта. Колко време бе останал този надпис? Може ли една жива кост да се самоизлекува? Или е останала там до края на живота му? Дали името на Изабел се е показало в мрака, когато плътта му се е смъкнала от костта в ковчега, под земята? Роланд Марч, мъртвият съпруг, така скоро забравен… Изабел и Чарли. Чарли и Изабел. Кой беше баща на близнаците? Пред очите ми изплува белегът върху дланта на мис Уинтър. Буквата „Q“[7] — като въпрос, обгорен и запечатан завинаги в човешката плът.

Когато започнах да записвам въпросите в съня си, полето сякаш се разшири. Хартията започна да пулсира от светлина. Тя се изду и ме погълна, докато осъзнах със смесица от вълнение и удивление, че бях затворена в строежа на хартията, бях вградена в бялата вътрешност на самата история. Цяла нощ бродих безтегловна из разказа на мис Уинтър, разчертавайки пейзажа, измервайки контурите му и преминавайки на пръсти покрай границите, надничайки в тайните, скрити отвъд неговите предели.

[1] Готически роман от Хорас Уолпол (1717–1797, изд. 1765 г. — Б.пр. ↑

[2] Роман от Мери Елизабет Брайдън, изд. 1862 г., направени са 7 филмови версии и мюзикъл по него — Б.пр. ↑

[3] Готически хорър разказ от Уилям Ейнсуърт — Б.пр. ↑

[4] Роман от Робърт Луис Стивънсън, изд. 1886 г. — Б.пр. ↑

[5] Строго задължително (фр.) — Б.пр. ↑

[6] Сянка (англ.) — Б.пр. ↑

[7] Question — въпрос (англ.) — Б.пр. ↑

Градините

Събудих се рано. Прекалено рано. Монотонният фрагмент на една мелодия драскаше по мозъка ми. Имах повече от час преди Джудит да почука на вратата ми със закуската, така че си направих какао, изпих го горещо и излязох навън.

Градината на мис Уинтър беше нещо като лабиринт. Като начало самият й размер бе зашеметяващ. Онова, което на пръв поглед бях взела за граница — оградата от тисови дървета в единия край на правилните симетрични лехи, се оказа само някакъв вид вътрешна стена, която отделяше едната част на градината. А тя бе пълна с подобни огради от глог, от лигуструм, от меден бук, каменни стени, покрити с бръшлян, зимен повет и голите пълзящи стъбла на виещите се рози, плетове от изплетени или подредени върбови клони.

Следвайки алеите, преминавах от една секция в друга, но не можех да проумея плана. Живите плетове, които изглеждаха солидни, уж гледаха право напред и неочаквано разкриваха диагонална алея, когато ги погледнеш отстрани. Беше лесно да се влезе в храсталаците и почти невъзможно да се излезе. Фонтани и статуи, за които мислех, че съм оставила зад себе си, най-неочаквано се появяваха отново. Прекарах доста време неподвижна като пън, оглеждайки се объркано и клатейки глава. Самата природа бе създала лабиринт и определено искаше да ме обърка.

Когато завих зад един ъгъл, попаднах на мълчаливия брадат мъж, който ме бе взел от гарата.

— Викат ми Морис — представи ми се неохотно той.

— Как успявате да не се загубите тук? Има ли някакъв номер?

— Въпрос на време — отвърна той, без да вдигне глава от работата си. Беше клекнал над разровената почва, изравнявайки и притискайки земята около корените на растенията.

Бих могла да кажа със сигурност, че Морис никак не се зарадва на моята поява. Не се обидих, тъй като самата аз съм отшелница и предпочитам самотата. След тази среща винаги когато го видех, поемах в противоположната посока и мисля, че той споделяше тази моя дискретност, защото на няколко пъти, долавяйки движение с крайчето на окото си, поглеждах и виждах гърба на Морис да излиза през вратата или да прави неочакван завой. По този начин много успешно успявахме да не се срещаме и да живеем в мир. Имаше достатъчно място и за двама ни, така че можехме да се избягваме, без каквото и да е напрежение.

По-късно същия ден отидох при мис Уинтър, за да ми разкаже повече за домакинството в Ейнджълфийлд.

Името на Мисус било госпожа Дюн, но за децата в семейството тя била само Мисус и винаги била живяла в къщата. Това било голяма рядкост: персоналът идвал и си отивал бързо от Ейнджълфийлд и скоро дошъл денят, когато тя останала единствената прислужница в къщата. Формално била икономка, а всъщност вършела всичко. Търкала съдовете и чистела камините като слугиня; когато било време да се готви, била готвачка, а когато трябвало да се сервира — икономка. Все пак, когато близначките се родили, Мисус вече не била млада. Косата й била оредяла, погледът отслабнал и въпреки че не обичала да си го признава, имало много неща, с които вече не можела да се справи.

Мисус знаела как трябва да се отглеждат деца: редовно хранене, редовно спане, редовно къпане. Изабел и Чарли били пораснали едновременно презадоволени и пренебрегнати и сърцето й било разбито от онова, в което се били превърнали. Тяхното пренебрежение към близнаците бил нейният шанс да разбие модела, така поне се надявала Мисус. Тя имала план. Под носа им, в сърцето на целия този хаос, тя имала намерение да отгледа две нормални, обикновени малки момиченца. Три пъти ядене на ден, лягане в шест, църква в неделя.

Но се оказало по-трудно, отколкото го мислела.

Първоначално били битките. Аделин се нахвърляла върху сестра си, бъхтейки я с юмруци и ритници, дърпала косата й и нанасяла удари, където свари. Тя гонела сестра си с нагорещени до червено въглени, взети с машата от огнището, и когато я стигнела, опърляла косата й. Мисус не знаела за кое да се тревожи повече: дали за постоянната и безмилостна агресия на Аделин или за непрекъснатото и безропотно покорство на Емелин. Защото Емелин, въпреки че молела сестра си да престане да я измъчва, никога не й отвръщала. Вместо това навеждала глава и чакала ударите, които се изсипвали върху раменете й, да спрат. Мисус не знаела нито един случай, в който Емелин да е вдигнала ръка да се защити от Аделин. Тя носела добротата на двете деца в себе си, а Аделин — лошотията и на двете. Така поне си го обяснявала самата Мисус и в известен смисъл това отговаряло на истината.

След това идвал спорният въпрос за яденето. Когато станело време за храна, децата просто не можело да бъдат открити. Емелин обожавала яденето, но й липсвала дисциплинираност. Гладът й не можел да се приспособи към три яденета на ден: той бил нещо ненаситно, хищно, непостоянно. Десет, двадесет, петдесет пъти на ден той се появявал, отправяйки настоятелните си искания, и когато бил задоволен с няколко хапки, си отивал и храната отново бивала забравяна. Закръглеността на Емелин се поддържала от джоб, който постоянно бил пълен с хляб и стафиди, една преносима трапеза, от която тя хапвала, когато и където й дойдело на ум. Тя идвала на масата само за да допълни джобовете си, преди да отиде да се излежава край огъня или някъде из полето.

Сестра й била коренно различна. Аделин сякаш била направена от жица с възли за колене и лакти. Горивото й не било същото като на останалите смъртни. Храната не представлявала нищо за нея. Никой никога не я бил виждал да яде: като колелото на „перпетуум-мобиле“ тя била една затворена верига, работеща с енергия, доставена от някакъв вълшебен вътрешен източник. Но колелото, което се върти вечно, е мит, и когато сутрин Мисус забелязвала, че чинията, в която предишната вечер имало парче шунка, е празна, или че липсвал комат хляб или голямо парче месо, тя предполагала къде са отишли и въздишала. Защо нейните момичета не можели да ядат храна от чиния като всички нормални деца?

Може би тя щяла да се справи по-добре, ако била по-млада. Или ако момичетата били едно вместо две. Но кръвта на Ейнджълфийлд носела в себе си един код, който нито количеството храна, нито строгата програма можели да пренапишат. Тя не искала да види истината; опитвала се много дълго да не я забелязва, но накрая трябвало да я приеме. Близначките били особени, по този въпрос нямало две мнения. Те били изцяло странни.

Например начинът, по който говорели. Мисус ги гледала през кухненския прозорец — една размазана двойка форми, чиито устни сякаш не спирали да се движат. В момента, в който стигали до къщата, тя чувала откъслечен шум от говор. И после те влизали вътре. Пълна тишина.

— Говорете! — винаги им казвала. Но тя постепенно оглушавала, а те били боязливи; техните приказки били само за тях, не били предназначени за другите.

— Не ставай глупав — казала веднъж Мисус на Диг, когато той споделил с нея, че момичетата не говорят правилно. — Та те не спират да бърборят, когато са навън.

Истината я застигнала през един зимен ден. По изключение и двете момичета били вътре; Емелин успяла да придума Аделин да остане на топло до огъня, далеч от дъжда. Обикновено Мисус живеела като в мъгла; този ден обаче била благословена с неочаквана яснота на зрението, с една нова острота на слуха и когато минала покрай вратата на гостната, доловила звуци и спряла. Звуците плували между момичетата като топка за тенис; звуци, които ги карали да се смеят или да се кикотят, или да си отправят злобни погледи. Гласовете им се извисявали до писък и спадали до шепот. От разстояние човек можел да си помисли, че това е живото, свободно и безгрижно бърборене на обикновени деца. Но сърцето на Мисус се свило. Това не бил език, който някога е чувала. Не бил английски, нито френският, който трябвало да използва, когато била жива Матилд — жената на Джордж, и който Чарли все още употребявал в разговорите си с Изабел. Джон бил прав. Момичетата не говорели правилно.

Шокът от откритието я накарал да замръзне в коридора. И както понякога се случва, едно откритие отваря вратата на друго. Часовникът върху камината започнал да бие, и както винаги, механизмът под стъклото изпратил едно малко птиче да излезе от клетката и да задейства механичната верига, преди да влезе отново в клетката от другата страна. Веднага след като момичетата чули първия звън, те погледнали към часовника.

Два чифта големи зелени очи гледали, без да мигнат, докато птичето размахвало крилете си нагоре, надолу, нагоре, надолу във вътрешността на камбанката.

В тези погледи нямало нищо особено студено, нищо особено нечовешко. Това бил просто начинът, по който децата гледат неодушевените, но движещи се предмети. Той обаче смразил Мисус до мозъка на костите й. Защото точно по същия начин те гледали и нея, когато им се карала, викала или ги увещавала.

Те не осъзнават, че съм жива, помислила си тя. Те не знаят, че има и други живи същества, освен тях самите.

Благодарение на добротата си тя не ги сметнала за чудовища. Напротив, дори почувствала съжаление към тях.

Колко безкрайно самотни ли се чувстват, горкичките!

След което се обърнала и се отдалечила.

От този ден нататък Мисус ревизирала своите очаквания. Редовното хранене и банята, църквата в неделя, двете хубави нормални деца: всички тези мечти излетели през прозореца. Сега тя имала само една задача. Да запази момичетата живи и здрави.

Докато обмисляла всичко в главата си, Мисус решила, че разбира причината. Близнаци, винаги заедно, винаги двете. Ако в техния свят е нормално да са две, тогава как ли изглеждат в очите им другите хора, който идват на този свят не по двама, а сами? Сигурно ние им приличаме на незавършени половинки, решила тя. И си спомнила една дума, странна дума, както й се сторило навремето. Дума, която означава хора, които са загубили част от себе си. Ампутирани. Ето какви сме ние за тях. Ампутирани.

Нормални ли? Не. Момичетата не били и никога нямало да бъдат нормални. Но, уверявала сама себе си Мисус, неща, та са такива, каквито са. Това е положението. Когато децата са близнаци, вероятно тяхната странност е нещо нормално, природно, естествено.

Разбира се, всички ампутирани бленуват и жадуват за положението на близнаците. Обикновените хора, не близнаците, търсят сродната си душа, своята половинка, хващат си любовници, женят се. Измъчвани от своето несъвършенство, те се борят да станат част от двойка. В това отношение Мисус не била по-различна, от който и да е друг човек. И тя си имала своята друга половинка: Джон-да-диг.

Те не били двойка в традиционния смисъл на думата. Не били женени, дори не били любовници. Около дузина или петнайсетина години по-голяма от него, Мисус не била достатъчно стара, да му бъде майка, но все пак била доста по-стара от онова, което той би очаквал за съпруга. По времето, когато се срещнали, тя била на възраст, когато вече не се и надявала да се омъжи. Докато той, мъж в разцвета на силите си, очаквал да се ожени, но кой знае защо никога не го направил. Освен това, след като работел с Мисус, пиел чая си с нея всяка сутрин и седял на масата всяка вечер, Джон просто загубил навика да търси компанията на млади жени. С малко повече въображение те може би биха могли да прескочат границите, да излязат извън ограниченията на собствените си очаквания; може би биха разпознали своите усещания за онова, което искат: любов от най-дълбок и най-уважаван вид. Или поне единият би могъл да си представи как някоя петъчна вечер, след като изядат рибата и картофите, след плодовия пай и крем карамела, той е можело да хване ръката й, или тя неговата, и единият е можел да заведе другия в стеснителната тишина на едната или другата спалня. Но тази мисъл никога не минала през главите им. Така че те станали приятели по начина на старите брачни двойки след дълги години съвместен живот и се наслаждавали на онази нежна лоялност, която очаква щастливеца, след като премине от другата страна на страстта, без никога да са изживели самата страст.

Името му било Джон-да-диг. Джон Дигенс за онези, които не го познавали. Тъй като не бил добър в писането, след ученическите си години, които не били много, той изоставил последните букви от фамилията си, за да пести време.

Първите три букви му изглеждали напълно достатъчни: нима те не казвали на всеки кой е и какво прави? Така било по-честно, по-точно, отколкото цялото му име Дигенс. И така той свикнал да се подписва Джон Диг, а за децата се превърнал в Джон-да-диг. Джон Копача.

Джон бил колоритен мъж, с цветна външност. Две сини очи като парчета синьо стъкло, зад които свети слънцето. Бяла коса, която растяла права върху главата му като растенията, които се опитват да стигнат слънцето. И бузи, които ставали яркорозови от усилията, които полагал, когато копаел. Никой не можел да копае като него. Той имал специален метод на градинарство, съобразен с фазите на луната: садял, когато луната расте, измервал времето по нейните цикли. Вечер изучавал таблици с цифри, пресмятайки най-подходящото време за всичко така, както правели неговият прапрадядо и баща му. Джон поддържал това знание живо.

Семейството на Джон-да-диг винаги осигурявало градинари за Ейнджълфийлд. Преди години, когато къщата имала главен градинар и още седем помощници, неговият прапрадядо неволно изровил един чимшир и за да не загине, отрязал от него стотици филизи с дължина няколко инча. Посадил ги и ги отгледал в едно детско креватче, а когато стигнали височина десет инча, ги засадил в градината. Когато се хванали, подрязал някои като съвсем ниски храсти с остри ръбове, други оставил да израстат рошави и когато станали достатъчно буйни, взел ножиците и оформил от тях сфери. Някои обаче искали да бъдат пирамиди, конуси, цилиндри и той можел да предугади това тяхно желание. За да оформи зеления материал, този човек с големи, груби и мазолести ръце се научил на търпението и педантичната деликатност на плетачка на дантели. Той не създавал животински или човешки фигури. Пауни, лъвове или хора в естествен ръст на колело в неговата градина не можело да се видят, така както в други градини. Формите, които го радвали, били или строго геометрични, или сложни, объркани и деформирани абстракции.

През последните години от живота му подрязаната градина била единственото нещо, което имало значение за него. Той нямал търпение да свърши работата си за деня; всичко, което искал, било да отиде в „своята“ градина, да прокара ръцете си по формите, които сам бил създал, като си представял времето — след петдесет или сто години, когато неговата градина щяла да възмъжее.

След смъртта му ножиците минали в ръцете на сина му, а десетилетия по-късно и в ръцете на внука му. След това, когато и внукът му умрял, Джон-да-диг бил оня, който, след като завършил чиракуването си в една голяма градина на тридесет мили оттук, дошъл и поел работата на предците си. Въпреки че бил само помощник-градинар, оформянето на градината било негова отговорност от самото начало. Можело ли да бъде другояче? Той взел ножиците. Дървената им дръжка, изтъркана по формата на ръката на баща му, прилегнала на ръката и пръстите му като ръкавица. Джон се бил завърнал у дома.

В годините след като Джордж Ейнджълфийлд загубил жена си, когато голяма част от персонала напуснала или изчезнала така драматично, Джон-да-диг останал. Градинари идвали и си отивали и не били заместени от други. Въпреки че все още бил млад, той станал по необходимост главен градинар и в същото време бил единственият градинар. Работата и натоварването били огромни; работодателят му не проявявал никакъв интерес; Джон работел без благодарности. Имало и други места за работа, и други градини. Той можел да получи всяка работа, за която кандидатствал: човек трябвало само да го види, за да му повярва. Но Джон никога не напуснал Ейнджълфийлд. Как би могъл? Та нали след като скършел работата си в градината и върнел ножицата в кожения й калъф, когато светлината на деня започнела да угасва, нямало нужда да размишлява дали дърветата, които е оформил, са същите, които неговият прадядо някога е засадил. Нито да си задава въпроса дали установената практика и движения са същите, които цели три поколения от неговото семейство са изпълнявали преди него! Всички тези неща били толкова добре известни, че не изисквали размисъл. Той можел да ги приеме за даденост. Също като дърветата, които бил посадил, и неговите корени били тук, в Ейнджълфийлд.

Какви са били чувствата му през онзи ден, когато отишъл в градината и открил, че е опустошена? По стволовете на тисовите дървета зеели дълбоки рани, разкриващи чак кафявото дърво в сърцевината им. Рошавите им глави били обезглавени, сферичните им върхове лежали в краката им. Перфектният баланс на пирамидите бил изкривен, конусите били изпосечени, цилиндрите нарязани и оставени на парцали. Той гледал втренчено клонките, все още зелени, все още свежи, които лежали пръснати по поляната. Тяхното леко потръпване като ранени живи същества, тяхното изсушаване, тяхната смърт все още предстояла.

Зашеметен, тресящ се от главата до петите така, че чак земята под краката му треперела, Джон се опитал да разбере какво се е случило. Дали е било гръм от небето, който е ударил и подложил неговата градина на унищожение? Но каква е била тази странна буря, която връхлетяла толкова безшумно?

Не. Това било човешко дело. Човешка ръка била извършила това кощунство.

Завивайки зад ъгъла, той намерил и доказателствата: върху росната трева лежала захвърлена голяма ножица с разчекнати рамене, а близо до нея се търкалял трион.

Мисус се разтревожила, когато не отишъл да обядва, и тръгнала да го търси. Стигнала до градината и ужасена притиснала с ръка устата си, а сетне прихванала престилката си и влязла още по-забързано вътре.

Когато го открила, се опитала да го вдигне от земята. Той се подпрял тежко на нея и тя внимателно го повела към кухнята. Помогнала му да седне, направила чай, сладък и горещ, а той гледал с празен поглед в пространството. Без думи Джон вдигнал чашата до устните си и отпил от горещата течност. Най-накрая я съзрял и когато тя видяла отчаянието в очите му, почувствала, че сълзите й напират.

— О, Диг! Знам. Знам какво е станало.

Ръцете му я сграбчили за раменете и треперенето на тялото му се сляло с треперенето на нейното тяло.

Близначките не се появили целия следобед, но Мисус не отишла да ги търси. Когато се върнали чак вечерта, Джон все още седял на стола, пребледнял и измъчен. Той хвърлил един поглед към тях. Любопитни и безучастни, зелените им очи преминали по лицето му така, както гледали часовника в гостната.

Преди да сложи момичетата да спят, Мисус превързала порязванията по ръцете им, причинени от ножицата и триона.

— Не пипайте нещата на Джон в неговата барака — предупредила ги навъсено тя. — Те са остри, ще се порежете.

След което, макар да не очаквала да й обърнат внимание, не издържала и попитала.

— Защо го направихте? Защо беше необходимо? Вие разбихте сърцето му.

Тогава почувствала докосването на една детска ръчичка до своята.

— Мисус тъжна? — казало момиченцето. Била Емелин.

Изненадана, Мисус премигала, за да изчисти очите си от мъглата на сълзите, и я погледнала.

Детето повторило още веднъж.

— Джон-да-диг тъжен?

— Да — прошепнала Мисус. — Ние сме тъжни.

Момиченцето се усмихнало. Това била усмивка без злоба. Без вина. Просто израз на задоволство от това, че е забелязала нещо и го е определила правилно. Видяла е сълзите. Изненадала се е. Но вече била намерила отговор на загадката. Мисус плачела, защото била тъжна. Това било тъга.

Мисус затворила вратата и слязла долу. Това било пробив. Било комуникация, било вероятното начало на нещо по-голямо. Дали някой ден момичето щяло да разбере?

Тя отворила вратата на кухнята и отишла да се присъедини към Джон в болката и отчаянието му.

Тази нощ сънувах един сън.

Докато се разхождах в градината на мис Уинтър, срещнах сестра си.

Сияеща, тя разтвори огромните си златисти крила, сякаш да ме прегърне, и аз се изпълних с радост. Но когато приближих и надникнах в очите й, видях, че бяха слепи и не може да ме види. Тогава сърцето ми се изпълни с отчаяние.

Събудих се и се свих на топка, докато жилещата топлина върху тялото ми изчезна и се загуби.

Мерили и детската количка

Къщата на мис Уинтър бе толкова изолирана, а животът на нейните обитатели толкова самотен, че аз бях изненадана през първата седмица от престоя си тук да чуя пристигането на автомобил по чакълестата алея пред къщата. Надникнах през прозореца на библиотеката и видях вратата на голяма черна кола да се отваря, зърнах и висок, тъмнокос мъж. Той изчезна под навеса на портата и аз чух звънеца.

Видях го отново на другия ден. Бях в градината, може би на около десетина стъпки от верандата, когато чух свистене на гуми върху чакъла. Останах неподвижна, вглъбена в себе си. За всеки, който би си направил труда да погледне в моята посока, бях съвсем ясно видима. Но хората обикновено виждат онова, което очакват да видят. Така че мъжът не ме забеляза.

Лицето му беше сериозно. Тежката линия на веждите криеше очите му в сянка, докато останалата част от лицето му се отличаваше с неподвижна вцепененост. Той посегна и взе едно куфарче от колата, затръшна вратата й и изкачи стълбите, за да позвъни на вратата.

Чух, че тя се отвори. Нито той, нито Джудит произнесоха нещо, и посетителят изчезна в къщата.

По-късно същия ден мис Уинтър ми разказа приказката за Мерили и детската количка.

Близначките растели и откривали все повече и повече неща в околността. Отивали все по-надалеч. Скоро познавали всички ферми и градини в имението. Те нямали чувство за граници, нито разбирали какво означава собственост, така че ходели навсякъде, където пожелаели. Отваряли портите и не ги затваряли. Катерели се по оградите, когато те се изпречвали на пътя им. Опитвали се да отворят кухненските врати и когато успявали, както обикновено, защото хората в селото не затваряли вратите си, влизали вътре. Самообслужвали се с всичко, което им харесвало в килерите, когато били уморени, спели за час в леглата на горния етаж, задигали тигани и лъжици със себе, за да плашат пилците в полето.

Местните семейства се ядосвали и чудели какво да правят. При всяко обвинение все се намирал някой, който ги бил видял по същото време, но на съвсем друго място; най-вероятно или са видели само едната, или са си помислили, че са ги видели. И така хората си спомнили старите истории. Няма стара къща без история, няма стара къща без духове. А абсолютната еднаквост на момичетата допринасяли за тяхната призрачност. Всички били съгласни, че имало нещо в тези деца, което не било наред. Дали заради самите момичета или поради някакви други причини и възрастните и децата загубили желание да посещават старата къща. Всички започнали да я избягват заради онова, което биха видели там.

Но накрая поразиите на близначките вбесили жените и те пренебрегнали приказките за духове. На няколко пъти селянките хващали момичетата на местопрестъплението и им се карали. Гневът променял и изкривявал лицата им, а устните им се отваряли и затваряли бързо, което карало близначките да се смеят. Жените недоумявали защо се смеят, те не знаели, че скоростта, с която думите се леели, обърквали странните момичета. Били убедени, че това си е чисто дяволска работа, и викали още повече. Известно време близначките стояли и наблюдавали спектакъла на селския гняв, после обръщали невъзмутимо гърбове и си отивали.

Когато съпрузите им се върнели от нивите, жените се оплаквали и настоявали да се направи нещо, а мъжете отговаряли: „Забравяш, че те са децата на голямата къща.“ А жените отговаряли „Голяма или не, на децата не трябва да се позволява да правят така. Не е правилно! Нещо трябва да се направи!“ Мъжете седели мълчаливо пред чинията си с картофи и месо и клатели глави, но не смеели да направят нищо.

До инцидента с детската количка.

Имало в селото една жена, която се казвала Мери Джеймисън. Тя била съпруга на Фред Джеймисън, един от полските работници, и живеела със съпруга си и неговите родители в една от колибите. Те били младоженци и преди брака жената се наричала Мери Лий, което обяснява името, което близначките измислили за нея на своя собствен език; те я наричали Мерили и това било отлично име за тях. Понякога тя отивала да посрещне мъжа си от нивата и в края на деня двамата сядали в сянката на зида, докато той пушел цигара.

Фред Джеймисън бил висок, мургав мъж с големи крака и имал навика да прегръща жена си през кръста, като я гъделичка и духа в пазвата й, докато я разсмее. Тя се опитвала да се сдържа, за да го дразни, но наистина й било смешно и накрая винаги се предавала.

Мери била обикновена жена, с изключение на смеха й. Косата й имала мръснорус цвят, брадичката й била голяма, а очичките малки. Но притежавала този смях и звукът му бил толкова прекрасен, че очите й изчезвали заедно с едрата месечина на бузите й и при тяхното отсъствие човек неочаквано забелязвал устата й. Сочна, с червени като череши устни, с бели зъби — никой друг в Ейнджълфийлд нямал такива зъби — и малък розов език, който бил като на котенце. А звукът на смеха й! Тази прекрасна, лееща се от гърлото й музика, която се изливала като пролетна вода от подземен извор. Това бил звукът на радостта. Фред се оженил за нея само заради смеха й. А когато се смеела, гласът му ставал нежен и той докосвал с устните си шията й и произнасял името й отново и отново. Вибрациите от гласа му по кожата й я гъделичкали и карали да се смее още и още.

По някое време през зимата, когато близначките били далеч от градината и гората, Мерили родила бебе. През първите топли дни на пролетта тя излязла в градината да простре малките бебешки дрешки на въжето. Зад нея имало черна детска количка. Един бог знае откъде се била взела: количката не била нещо обикновено, за което и да е селско момиче: няма значение дали била втора или трета ръка, купена евтино от семейството (макар че изглеждала скъпа), за да се подчертае важността на тяхното първо дете и внуче. Във всеки случай, докато Мерили се навеждала да вземе друга фланелка или друга малка камизолка и да я окачи на въжето, тя си пеела и песента й, изглежда, била предназначена за красивата черна детска количка. Колелата й били сребристи и много високи, затова, макар че била голяма и черна, количката създавала впечатление за скорост и безтегловност.

Отзад градината граничела с нивите; двете пространства били разделени от плет. Мерили не знаела, че зад плета два чифта зелени очи били вперени в детската количка.

Бебетата изискват голямо пране, а Мерили била добра домакиня и майка. Всеки ден тя излизала в градината да простре прането и да събере изсъхналото. Докато перяла пелени и камизолки в мивката, тя наблюдавала от кухненския прозорец с едно око красивата детска количка, изнесена навън на слънце. На всеки пет минути тичала да нагласи гюрука, да сложи още едно одеялце или просто да попее на бебето си.

Мерили не била единствената възхитена от детската количка. Емелин и Аделин направо били омагьосани от нея.

Един ден Мерили се появила от задната портичка с кош пране в едната си ръка и какво да види — количката я нямало. Тя спряла рязко. Устата й се отворила, а тя плеснала с ръце по бузите си; кошът с прането паднал в цветните лехи, разпръсквайки блузки и чорапки върху шибоя. Мерили не погледнала ни веднъж към оградата и къпините. Тя въртяла главата си наляво и надясно, сякаш не можела да повярва на очите си, наляво и надясно, наляво и надясно през цялото време, докато паниката се надигала в нея и накрая издала един писък, един пронизителен висок звук, който се издигнал към синьото небе така, сякаш можел да го разцепи на две.

Три врати по-надолу господин Грифин вдигнал глава от парчето земя, което представлявало зеленчуковата му градина, и отишъл до оградата. Баба Стокс от съседната къща се намръщила над кухненската си мивка и излязла на своята веранда. Те загледали вцепенено Мерили, чудейки се откъде тяхната усмихната съседка е успяла да извади подобен звук, а тя ги погледнала диво в отговор и онемяла, сякаш викът изразходил всичкия й запас от думи за цял живот. Най-накрая успяла да произнесе:

— Бебето ми го няма а-а-а!

След като думите били произнесени, всички се втурнали. Господин Грифин прескочил трите огради на един скок, хванал Мерили за ръката и като я извел пред къщата, попитал:

— Няма ли го? Как така го няма? Къде е отишло?

Баба Стокс изчезнала в къщичката си и след секунда гласът й се разнесъл от предната градина, умоляващ за помощ. Тогава настанала истинска врява.

— Какво е станало? Какво се е случило?

— Откраднато е! От градината! Заедно с количката!

— Вие, двамата, вървете натам, а другите натам!

— Тичайте и доведете съпруга й! Бързо!

А отзад всичко било тихо и спокойно. Прането на Мерили се ветреело на ленивото слънце, лопатата на господин Грифин си почивала, забита в добре разровената почва. Емелин в захлас галела сребристите спици на колелата, а Аделин я бутала така, че да накарат това чудо да върви.

Дори имали име за него. То било „вуум“.

Те влачили количката покрай задните стени на къщите. Било по-трудно, отколкото си мислели. Преди всичко тя била по-тежка, отколкото изглеждала, и освен това те я дърпали и бутали по много неравен път. Краят на нивата бил леко под наклон и това затруднявало движението й. Биха могли да я подкарат по самата нива на равно, но там прясно разораната земя била по-мека и колелата потъвали в рохките буци пръст. Магарешки бодли и къпини се заплитали в спиците и забавяли движението, било цяло чудо, че след първите двадесет ярда количката все още вървяла. Но близначките били в стихията си. Бутали с всички сили, за да я закарат вкъщи. Пръстите им се разкървавили от опитите да издърпат бодилите и да ги отстранят от колелата. Докато вървели, Емелин не спирала да тананика песничката си на количката, като я галела тайно от време на време с пръстчетата си и я целувала.

Най-накрая стигнали до края на нивите и Ейнджълфийлд Хаус вече се виждал. Но вместо да тръгнат към него, те завили към склоновете на еленовия парк. Искали да си играят. С неизчерпаемата си енергия успели да избутат количката до върха на най-дългия и стръмен склон и я закрепили на място. Вдигнали бебето и го оставили на земята, а Аделин се настанила в количката. С брадичка, подпряна в коленете, с ръце, държащи се за страничните стени, тя седяла с пребледняло лице. При един сигнал на очите й, Емелин бутнала количката с най-силния тласък, който можела да произведе.

Първоначално количката тръгнала бавно. Земята била неравна, тук горе склонът бил с лек наклон. Но бързо набрала скорост. Профучала под лъчите на късното слънце като светкавица, колелата й се въртели бясно. Все по-бързо и по-бързо, докато спиците се превърнали в замазано петно, а след това дори не били и петно. Наклонът ставал все по-стръмен, а буците по земята карали количката да се тресе и клати на двете си страни и тя всеки миг заплашвала да се обърне.

Въздухът се изпълнил с един вик.

— Аааааааааааааааааа!

Това била Аделин, която пищяла от удоволствие, докато количката се търкаляла надолу по склона, размествайки костите и смущавайки усещанията й.

Неочаквано станало ясно какво ще се случи.

Едното от колелата се ударило в камък, който стърчал от почвата. От удара на метала с камъка блеснала искра и количката се оказала не на земята, а във въздуха, летяща към слънцето. Тя описала плавна крива на фона на синьото небе до момента, в който земята безмилостно посегнала към нея и я сграбчила. Тогава се чул болезненият звук от нещо счупено. След като ехото от веселия възглас на Аделин замряло в небето, всичко станало неочаквано много тихо.

Емелин затичала надолу по хълма. Едното колело гледало към небето и било изкривено и полусчупено, другото все още се въртяло, но бавно, цялата му нетърпеливост била изчезнала.

От счупената кухина на черната количка се подавала една бяла ръка, която висяла под доста странен ъгъл към каменистата земя. Върху нея се виждали червени белези от къпини и драскотини от магарешки бодли.

Емелин коленичила. Вътре в счупената, смачкана кухина на количката било тъмно. Но имало движение. Чифт зелени очи я гледали.

— Вуум — казала тя и се усмихнала.

Играта свършила. Време било да се прибират вкъщи.

Като изключим разказването на историята, при нашите първи срещи мис Уинтър говореше много малко. В първите дни, когато влизах в библиотеката, аз обикновено питах „Как сте?“, но тя отговаряше само „Болна. А вие?“, при това със зле скрито раздразнение в гласа, сякаш бях пълна глупачка, щом й задавах подобен въпрос. Всъщност никога не й задавах въпроси и тя не ги очакваше от мен, така че разговорите ни скоро приключиха. Обикновено влизах плахо, точно една минута по-рано, заемах мястото си на стола от едната страна на камината и изваждах бележника си от чантата. След това, без каквито и да е предисловия, тя започваше приказката оттам, където я беше прекъснала. Краят на тези сесии не бе определен по часовник. Понякога мис Уинтър можеше да говори, докато стигне до естествения финал или до края на епизода, който разказваше. Тя произнасяше последните думи и гласът й придобиваше някаква завършеност, която не можеше да бъде сбъркана. Това бе последвано от мълчание, толкова недвусмислено, колкото е бялото пространство в края на една глава. Аз правех последните бележки в моя бележник, затварях го, вземах нещата си и напусках. Друг път прекъсваше неочаквано разказа по средата на сцената, понякога дори по средата на изречението, аз вдигах очи и виждах побелялото й лице, стегнато в маската на издръжливост.

— Има ли нещо, което мога да направя за вас? — попитах първият път, когато я видях така. Но тя просто затвори очите си и ми показа с жест да си вървя.

Когато завърши историята за Мерили и детската количка, аз сложих молива и бележника си в чантата, станах и казах:

— Ще се наложи да отсъствам няколко дни.

— Не — беше съвсем сериозна.

— Страхувам се, че се налага. Очаквах, че ще остана тук само няколко дни, а вече съм повече от седмица. Нямам достатъчно вещи със себе си за продължителен престой.

— Морис ще ви закара до града да си купите каквото ви е необходимо.

— Нуждая се от моите книги…

Тя посочи с ръка лавиците на библиотеката.

Аз поклатих глава.

— Съжалявам, но наистина трябва да ви напусна.

— Госпожице Лий, вие, изглежда, си мислите, че разполагаме с всичкото време на света. Вероятно вие го имате, но позволете ми да ви напомня, че аз съм заета жена. Не искам да чувам повече приказки за това, че ще ходите някъде. Нека се разберем веднъж и завинаги по този въпрос.

Аз прехапах устни и за миг се почувствах уплашена. Но бързо се съвзех.

— Спомняте ли си споразумението ни? Три истински факта. Трябва да направя някои проверки.

Тя се поколеба.

— Не ми ли вярвате?

Не обърнах внимание на въпроса й.

— Три неща, които ще проверя. Вие ми дадохте думата си. Устните й побеляха от гняв, но тя се съгласи.

— Можете да напуснете къщата в понеделник. Три дни. Нито ден повече. Морис ще ви закара на гарата.

Описвах историята за Мерили и детската количка и бях стигнала до средата, когато някой почука на вратата ми.

Изненадах се, защото не беше време за вечеря, а и Джудит никога преди не бе прекъсвала работата ми.

— Бихте ли дошли в гостната? — помоли тя. — Доктор Клифтън е там и би искал да говори с вас.

Когато влязох в стаята, мъжът, когото вече бях видяла да пристига в къщата, се изправи на крака. Не си падам по стискането на ръце, така че се зарадвах, когато той очевидно реши да не ми предлага ръката си, но това ни затрудни да намерим някакъв друг начин, за да започнем разговор.

— Вие сте биографът на мис Уинтър, доколкото разбрах?

— Не съм сигурна.

— Как така не сте сигурна?

— Ако тя ми каже истината, тогава ще бъда неин биограф. В противен случай съм просто една секретарка.

— Хм — той направи пауза. — Това има ли значение?

— За кого?

— За вас.

Не знаех точно, но знаех, че неговият въпрос е нахален, така че не му отговорих.

— А вие сте докторът на мис Уинтър, предполагам.

— Да.

— Защо искате да ме видите?

— Всъщност мис Уинтър ме помоли да се видя с вас. Тя иска от мен да се уверя, че сте напълно наясно със здравословното й състояние.

— Аха, разбирам.

С професионалната точност на учен той започна своето обяснение. С малко думи ми каза името на болестта, която я убиваше, симптомите, от които страдаше, степента на болката и часовете от деня, в които тя е най-силна и най-слаба, ефективно туширана с лекарства. Докторът спомена и другите заболявания, от които страдаше и които сами по себе си бяха достатъчно сериозни да я убият, освен ако другата болест не направеше това първа. И очерта, доколкото може, вероятното развитие на болестта, необходимостта от повишаване дозировката на лекарствата, но така че да остане нещо и в резерв за по-късно, когато наистина ще се нуждае отчаяно от тях.

— Колко време? — попитах, когато обяснението му свърши.

— Не мога да кажа. Друг човек вече щеше да е победен. Мис Уинтър е направена от здрав материал. А откакто вие сте тук… — той прекъсна изречението с изражението на човек, който по невнимание е стигнал до нарушаване на конфиденциалността.

— Откакто аз съм тук какво?

Докторът ме погледна и, изглежда, се почуди малко, а после се реши.

— Откакто вие сте тук, тя изглежда по-добре. Казва, че се дължало на обезболяващото действие на разказването.

Не бях сигурна нито какво да кажа, нито какво да правя. Преди да успея да определя чувствата си, докторът продължи.

— Разбрах, че искате да напуснете къщата за известно време.

— Затова ли ви помоли да говорите с мен?

— Единствената причина е желанието й да разберете, че времето е много важно.

— Можете да я уведомите, че разбирам това.

Нашият разговор приключи, той държа вратата, докато излязох, после ме поздрави още веднъж и неочаквано прошепна:

— А тринайсетата приказка…? Не предполагам, че…

В неговото иначе безизразно лице успях да доловя краткия проблясък от трескавото нетърпение на страстен читател.

— Не ми е казала нищо за това — отвърнах. — Макар че ако беше го направила, не бих имала право да ви кажа.

Очите му станаха хладни и от устата до ъгълчето на носа му премина трепет.

— Приятен ден, госпожице Лий.

— Приятен ден, докторе.

Доктор Модели и госпожа Модели

В последния ден преди да замина, мис Уинтър ми разказа приказката за доктор и госпожа Модели.

Да оставяш отворени портите и да се разхождаш из къщите на хората е едно нещо, но да вземеш бебето с количката му — съвсем друго. Фактът, че когато бе намерено, бебето бе живо и здраво и, слава Богу, нищо лошо не му се бе случило, не бе важен. Нещата бяха излезли извън контрол; бяха необходими действия.

Селяните, явно, са чувствали, че не могат да се обърнат директно към Чарли по въпроса. Знаели са, че в къщата нещата са странни, но са се страхували да дойдат там. Трудно е да се каже дали Чарли, или Изабел, или призракът, неизвестният дух, ги е карал да стоят на разстояние.

Вместо това те отишли при доктор Модели. Това не бе докторът, чието закъснение може би станало причина за смъртта на майката на Изабел по време на раждането й. Този доктор обслужваше селото от не повече от осем-девет години.

Доктор Модели не бе млад, но все пак създаваше такова впечатление, въпреки че бе по средата на четирийсетте. Той не бе висок, нито много мускулест, но излъчваше виталност, нещо силно и енергично струеше от него. Краката му бяха прекалено дълги за тялото и той ги използваше, за да върви със страхотно темпо, при това без видими усилия. Е, може би вървеше малко по-бързо от другите и понякога откриваше, че си говори сам, а човекът, който вървеше с него, припкаше забързано на няколко крачки отзад, дишайки тежко в усилието си да не изостава. Тази физическа енергия съответстваше на огромната душевна енергия и живост на ума, които притежаваше. Очите му бяха тъмнокафяви и много ясни, като очите на птица, наблюдателни, съсредоточени, внимателни, със силни и елегантно извити над тях вежди.

Модели имаше таланта да пръска енергията си наоколо, което не е никак лошо за един доктор. Беше достатъчно пациентът да чуе стъпките му на пътя, почукването на вратата и вече се чувстваше по-добре. И не на последно място, хората го харесваха. Действал им тонизиращо, това твърдяха всички. За доктор Модели имаше значение дали пациентите му ще живеят или ще умрат, а когато оживееха, което ставаше почти винаги, за него беше важно дали живеят добре.

Болестите бяха един вид загадка за доктор Модели, нещо като пъзел, и той не спираше, докато не я разреши. Пациентите му бяха свикнали да се появява в къщата им на сутринта, след като бе прекарал цяла нощ, размишлявайки върху симптомите, за да им зададе още един въпрос. А след като определеше диагнозата, трябваше да реши какво да бъде лечението. Той ползваше книги, разбира се, и бе напълно запознат с всички известни терапии, но многократно се връщаше към нещо толкова просто като възпаленото гърло и го разглеждаше под различен ъгъл, като постоянно търсеше начин не само да се справи с възпалението, но и да разбере феномена на възпаленото гърло в напълно нова светлина.

Енергичен, интелигентен и приятелски настроен, той бе изключително добър лекар. Макар, че като всички хора и той си имаше своята мъртва точка — нещо, към което бе предубеден.

Делегацията от селски мъже включвала бащата на бебето, неговия дядо и кръчмаря — един уморен на вид мъж, който обичаше да бъде на всяка манджа мерудия. Доктор Модели приел триото и изслушал внимателно как двама от мъжете едновременно му разказали историята. Те започнали с оставените отворени врати, минали набързо през неприятните случаи на липсващи тигани и лъжици и след няколко минути стигнали до кулминацията на своя разказ: отвличането на бебето в детската количка.

— Те растат диви — казал най-накрая младият Фред Джеймисън.

— Без всякакъв контрол — добавил по-старият Фред Джеймисън.

— А какво ще кажете вие? — попитал доктор Модели третия мъж.

До този момент Уилфред Бонър стоял мълчаливо.

Господин Бонър свалил шапката си и си поел дълбоко въздух, при което гърдите му засвирили.

— Ми не знам. Аз не съм медицинско лице, но ми се струва, че момичетата не са у ред. Дъската им хлопа.

Той придружил думите си с многозначителен поглед, после за по-ясно почукал по голата си глава веднъж, дваж, три пъти.

Тримата мъже гледали тържествено и сериозно в краката си.

— Оставете на мен — рекъл докторът. — Ще говоря със семейството.

И мъжете си отишли, спокойни, че са направили онова, което трябвало да направят. Сега бил ред на доктора.

Макар че обещал да говори със семейството, онова, което докторът направил, всъщност било да говори с жена си.

— Съмнявам се, че са искали да направят нещо лошо — рекла жена му, когато той й разказал за случилото се с бебето. — Познаваш тези момичета. Много по-интересно е да се играе с истинско бебе, отколкото с кукла. Те не биха го наранили. Все пак трябва да им се каже да не правят повече така. Бедната Мари — и тя вдигнала очи от ръкоделието си и се вгледала в лицето на съпруга си.

Госпожа Модели бе изключително привлекателна жена. Тя имаше големи кафяви очи с дълги и извити мигли. Носеше тъмната си коса без нито един бял косъм прибрана назад с такава простота, с каквато само една истинска красавица би се отнесла към външния си вид. Когато се движеше, формите й подсказваха закръглена, женствена грациозност.

Докторът знаеше, че жена му е красива, но след толкова години съвместен живот това вече не му правеше впечатление.

— В селото мислят, че момичетата са умствено изостанали.

— Със сигурност не е така!

— Така поне мисли Уилфред Бонър.

Госпожа Модели поклатила учудено глава.

— Той се страхува от тях, защото са близначки. Бедният Уилфрид. Това просто е старомодно невежество. Слава Богу, че младото поколение е много по-умно и начетено.

Докторът знаеше, че статистически няма вероятност при близнаците да съществува ненормалност и умствена изостаналост, но въпреки това не я изключваше, докато не ги види. За него не бе изненада, че жена му приема приказките из селото за злонамерени клюки.

— Сигурен съм, че си права — промърморил неясно той, което означавало, че е сигурен, че тя греши.

— Какво смяташ да правиш? — попитала го тя.

— Ще отида да се видя със семейството. Чарли Ейнджълфийлд си пада малко отшелник, но ще му се наложи да се срещне с мен.

Госпожа Модели кимнала, което пък било нейният начин да покаже несъгласие с мъжа си, макар че той не знаел това.

— А майката? Какво знаеш за нея?

— Твърде малко.

И докторът се замислил, а госпожа Модели продължила ръкоделието си. След четвърт час той й казал.

— Може би ти трябва да отидеш, Теодора? Майката може би ще иска да види по-скоро жена, отколкото мъж. Какво ще кажеш?

И така, три дни по-късно госпожа Модели пристигна в къщата и почука на предната врата. Изненадана, че никой не й отваря, тя се намръщи — в края на краищата беше пратила съобщение, че ще ги посети, защо никой не я очаква, и заобиколи отзад. Кухнята беше пуста — само три ябълки на масата, кафяви, сбръчкани, започващи да загниват, почерняла от мръсотия кърпа за съдове близо до мивката, пълна догоре с мръсни чинии, и прозорец, през който не би могло да се види почти нищо. Тя сви устни, усетила тежкия въздух, изправи рамене, хвана здраво дръжката на чантата си от коруба на костенурка, и се отправи на кръстоносен поход. Минаваше от стая в стая, за да търси Изабел, но по пътя си срещна само мръсотия, бедност и запуснатост, които се таяха навсякъде.

Мисус се изморяваше лесно и не можеше да се качва по стълбите както преди, очите й недовиждаха и тя често се заблуждаваше, че е почистила, или мислеше да почисти, а после забравяше. Освен това знаеше, че на никого не му пука, така че основното й усилие бе да нахрани децата. Къщата беше мръсна и прашна, а когато картинката веднъж се влоши, тя си остава такава с десетилетия. И когато един ден Чарли не можа да намери кошчето за хартия в кабинета си, той просто хвърли хартията на пода на мястото, където то обикновено стоеше. Скоро му дойде наум, че е много по-лесно да го изхвърля веднъж в годината, вместо всяка седмица.

Госпожа Модели никак не хареса онова, което видя. Тя се навъси при вида на наполовина спуснатите завеси и въздъхна, като видя потъмнялото сребро, тенджерите на стълбите и нотните листи, които бяха разхвърляни навсякъде по пода в коридора. В гостната тя се наведе машинално, за да вдигне една карта за игра, която лежеше на пода, но когато се огледа наоколо, за да потърси остатъка от тестето, изпадна в отчаяние — толкова голям беше безпорядъкът. Поглеждайки безпомощно картата, тя видя прахта, която я покриваше, и като придирчива чистофайница я обзе желание да я остави някъде. Нетърпеливо се огледа да открие подходящо място, искаше й се веднага да прекъсне контакта между чисто бялата си ръкавица и мръсната, прашна, лепкава карта за игра. Накрая сви рамене и я остави върху дръжката на кожения фотьойл, после излезе от стаята с облекчение.

Библиотеката изглеждаше малко по-добре. Тя също беше прашна и килимът бе изтъркан и протрит, но книгите си бяха по местата, което все пак беше нещо. И точно когато бе готова да повярва, че в това мръсно, разхвърляно, хаотично семейство е останало, макар и нищожно чувство за ред, тя мина покрай някакво импровизирано легло. Забутано в един тъмен ъгъл, между две лавици, на него имаше само едно пълно с бълхи одеяло и мръсна възглавница. На пръв поглед госпожа Модели го взе за леглото на котката. После, като го огледа по-добре, забеляза ъгълчето на някаква книга да се подава под възглавницата. Издърпа я оттам. Беше „Джейн Еър“.

От библиотеката госпожа Модели прекоси музикалната стая, където цареше същият безпорядък, който бе видяла навсякъде, откъдето бе минала. Тук мебелите бяха подредени по странен начин, сякаш да улеснят някаква игра на криеница. Един стол лежанка бе обърнат с лице съм стената, друг стол бе наполовина скрит от шкаф, който бе издърпан от мястото си под прозореца — имаше широка следа върху килима зад него, където прахта не бе толкова дебела и зеленият цвят се виждаше доста по-отчетливо. Върху пианото стоеше ваза с почернели, изсъхнали стъбла, а около нея в идеален кръг лежаха изсъхнали листенца. Госпожа Модели посегна към едно от тях и го взе, но то се натроши и остави гадно жълто-сиво петно между пръстите й.

Обезсърчена, тя се отпусна на стола пред пианото.

Жената на доктора не беше лоша жена, тя наистина вярваше, че Бог вижда всичко, което прави, и чува всичко, което казва. Беше добронамерена и се опитваше да изкорени гордостта, към която бе склонна.

Какво ли е минало през ума й, седнала там на стола пред пианото, гледайки втренчено в пространството? Това са хора, които не могат да поддържат дори цветята във вазата си! Нищо чудно, че децата им нямат добро поведение! Същността на проблема, изглежда, неочаквано й се разкри чрез умрелите цветя, и тя разсеяно, с отсъстващо изражение свали ръкавиците си и докосна пръсти до черните и сивите клавиши.

Звукът, който отекна в стаята, бе най-дрезгавият звук, който човек може да си представи. Това отчасти се дължеше на пианото, което бе запуснато, разстроено и неакордирано от много години. Обаче имаше и друга причина — немелодичният звук на инструмента беше придружен от нещо като виещо съскане, едно раздразнено, диво скърцане, като котка, чиято опашка е била настъпена.

Госпожа Модели бе изтръгната от мислите си и се разтрепери цялата. Когато чу воя, тя загледа пианото с невярващи очи и се изправи, сложила ръце на бузите си. В своето объркване само един кратък миг успя да види, че не е сама.

Защото там, от стола лежанка се изправи една слаба фигура в бяло…

Бедната госпожа Модели.

Тя нямаше време да прецени, че бялата фигура размахва цигулка и че инструментът бе запратен много бързо и с голяма сила към главата й. Преди да успее да реагира, цигулката влезе в контакт със скалпа й, тъмнината се спусна над нея и тя падна в безсъзнание на пода.

С ръце, разперени някак си по старчески, и с бялата носна кърпичка, все още затъкната в каишката на часовника й, тя изглеждаше така, сякаш в нея не бе останала и капчица живот. Малките облачета прах, които се вдигнаха от килима, когато падна върху него, се уталожиха отново.

Тя лежа там около половин час, докато Мисус на връщане от фермата, където бе ходила да събере яйца, не погледна случайно през вратата и не видя някаква тъмна купчина.

От фигурата в бяло нямаше никаква следа.

Докато възстановявах в паметта си историята и я записвах, гласът на мис Уинтър сякаш изпълваше стаята, както изпълваше и библиотеката. Тя имаше такъв маниер на говорене, който оставаше в паметта, и бе надежден като записващо устройство. Но когато произнесе думите „От фигурата в бяло нямало никаква следа“, тя направи пауза и сега аз също направих пауза. Моливът ми се поколеба малко над хартията, докато размишлявах какво се бе случило по-нататък.

До такава степен бях погълната от действието, че ми трябваше един миг, за да пренастроя и фокусирам погледа си от фигурата на жената на доктора към самата разказвачка. Когато го направих, бях поразена. Обикновената бледност на мис Уинтър бе заменена от грозен жълто-сив оттенък, а изправената й стойка, която винаги бе стегната, в този момент сякаш се бе приготвила за някакво невидимо нападение. Устата й трепереше и аз предположех, че е на прага да загуби битката да държи устните си стиснати в тънка линия и всеки миг потисканата гримаса ще изкриви лицето й.

Станах уплашено от стола си, но нямах представа какво трябва да направя.

— Мис Уинтър — възкликнах безпомощно. — Какво ви е?

— Моят вълк — стори ми се, че чух, но усилието да говори само разтрепери устните й. Тя затвори очи, опитвайки се да уравновеси дишането си. Точно когато реших, че трябва да изтичам да намеря Джудит, мис Уинтър възвърна контрола над себе си. Повдигането и спадането на гръдния й кош намаля, треморът върху лицето й изчезна и макар че все още беше бледа като смъртта, тя отвори очи и ме погледна.

— По-добре съм… — прошепна едва чуто.

Аз бавно се върнах на стола си.

— Стори ми се, че казахте нещо за някакъв вълк.

— Да. Черният звяр, който гризе костите ми винаги когато му се удаде случай. През повечето време той се спотайва в ъглите и зад вратите, защото се страхува от тях — тя показа белите хапчета на масичката до нея. — Но действието им е кратко. Вече е почти дванадесет и те са изморени. Той души във врата ми. До дванадесет и половина ще забие зъбите си и ще започне да ме яде. Това ще продължи до един, когато ще мога да взема друга таблетка и той ще бъде принуден да се върне в ъгъла. Ние винаги се дебнем, той и аз. Обаче всеки ден той подранява с пет минути, а аз не мога да взема таблетките си по-рано. Те остават същите на брой.

— Но сигурно докторът…

— Разбира се. Веднъж седмично, или веднъж на десет дни, той коригира дозата. Само че никога не е достатъчна. Докторът не иска да бъде човекът, който ще ме убие, нали разбирате. И така, когато дойде времето, вълкът ще бъде този, който ще ме довърши.

Тя ме погледна замислено.

— Таблетките са тук. И чашата с вода. Ако исках, бих могла да сложа край. Когато сама избера. Така че не ме съжалявайте. Избрала съм този път, защото имам работа да върша.

Кимнах.

— Добре.

— Така. Тогава да се захващаме и да я свършим. Докъде бяхме стигнали?

— До жената на доктора. В музикалната зала. С цигулката.

И ние продължихме работата си.

Чарли не беше свикнал да решава проблемите.

А той имаше проблеми. Много проблеми. Дупки в покрива, счупени рамки на прозорците, гълъби, разрушаващи таванските помещения, но Чарли пренебрегваше всичко. Може би просто не ги забелязваше. Когато наводненията станаха прекалено много и последствията от тях прекалено лоши, той просто затваряше стаята и започваше да използва друга. Къщата бе достатъчно голяма в края на краищата. Дали в своя бавно подвижен мозък Чарли осъзнаваше, че другите хора поддържат къщите си? Но, от друга страна, разрухата, унищожението бяха неговата естествена среда. Той се чувстваше у дома си сред тях.

Все пак жената на доктора, която лежеше като мъртва в музикалната стая, беше проблем, който не можеше да се подмине. Ако бе някой от нас, както и да е… Но външен човек! Това беше друг въпрос. Нещо трябваше да се направи, въпреки че Чарли нямаше представа какво да бъде то и затова гледаше вцепенено жената, докато тя потръпна с ръце и простена. Чарли може да беше глупав, но знаеше какво означава това. Задаваше се бедствие.

Мисус бе изпратила Джон-да-диг да повика доктора и той пристигна. За кратко изглеждаше, че предчувствието за надвисналата беда е преувеличено, защото се оказа, че жената на доктора не бе ударена лошо, нямаше дори сътресение. Тя отказа чашката бренди, прие чая и след малко вече се чувстваше добре.

— Беше жена — каза тя. — Една жена в бяло.

— Глупости — намеси се Мисус, изведнъж напълно сигурна и категорична. — В къщата няма никаква жена в бяло.

Сълзите в кафявите очи на госпожа Модели заблестяха, но тя бе непреклонна.

— Казвам ви, една жена, някаква неясна фигура, беше на лежанката. Тя чу пианото, стана и…

— Ти добре ли я видя? — попита доктор Модели.

— Не, само за един миг.

— Ето на! Виждате ли! Не може да бъде! — прекъсна я Мисус. — Тук няма никаква жена в бяло. Сигурно сте видяла дух.

Тогава за пръв път се чу гласът на Джон-да-диг.

— Хората казват, че в къщата има дух.

За миг цялата група погледна към счупената цигулка, захвърлена на пода, и всички си помислиха за подутината, която се бе оформила върху слепоочието на госпожа Модели. В този момент на вратата се появи Изабел. Слаба и стройна като върба, тя носеше бледожълта рокля; косата й бе разчорлена, а очите й, макар и красиви, бяха луди.

— Може ли това да е човекът, когото си видяла? — попита докторът.

Госпожа Модели се вгледа в Изабел. Колко нюанса делят бялото от светложълтото? Къде точно е границата между тънка и слаба? Доколко един удар в главата може да въздейства върху паметта на човека? Тя махна с ръка, сетне загледа зелените като изумруди очи и откри пълно съвпадение със спомена си. Поне така реши.

— Да. Това е човекът.

Мисус и Джон-да-диг тайно размениха един поглед.

Докторът в това време насочи вниманието си към Изабел. Той я огледа отблизо, внимателно и любезно, с тревога, скрита в очите му, докато й задаваше въпрос след въпрос. Когато тя отказваше да отговаря, той не се смущаваше, но когато отговаряше — дяволито, глуповато, нетърпеливо, — той слушаше внимателно и кимаше с глава, докато си водеше записки в бележника. Когато взе китката й, за да измери пулса, той смаян забеляза белезите и раните от вътрешната страна на ръката й.

— Тя сама ли си причинява това?

Мисус промърмори неохотно, но честно „Да“, а докторът сви устните си с безпокойство.

— Може ли говоря с вас, сър? — обърна се той към Чарли, който гледаше отнесено, но докторът го хвана здраво за лакътя и го поведе навън от стаята. — Да речем, в библиотеката?

Мисус и жената на доктора изчакаха в музикалната стая, като се преструваха, че не обръщат внимание на звуците, които идеха от библиотеката. Първо се чуваше един-единствен глас, спокоен и уравновесен. Когато той замлъкна, се чу викът „Не!“, „Не!“, а после пак ниският, монотонен и спокоен глас на доктора. После известно време не се чуваше нищо, а след това чухме протестите на Чарли, преди вратата да се отвори и докторът да излезе, сериозен и потресен. Зад него се понесе вой на отчаяние и безпомощност, но докторът само премига и дръпна вратата зад себе си.

— Ще уредя формалностите с приюта — каза на Мисус той. — Оставете транспорта на мен. В два часа удобно ли ще бъде?

Разстроена, тя кимна с глава.

В два часа в къщата пристигнаха трима мъже и поведоха Изабел към двуколката, която чакаше на алеята. Тя се настани покорно на седалката и не обърна внимание, че конете запрепускаха бързо.

Близначките безгрижно рисуваха кръгове с краката си в чакъла на алеята. Чарли стоеше на стълбите и гледаше след отдалечаващата се двуколка, докато тя се смали. Той имаше вид на дете, чиято любима играчка е била изтръгната от ръцете му и то не може да повярва — все още не! — че това наистина се е случило. Мисус и Джон-да-диг го наблюдаваха с безпокойство, очаквайки да настъпи моментът на осъзнаването.

Кабриолетът стигна до портата при къщичката на портиера и изчезна през нея. Чарли продължи да гледа втренчено отворените врати три, четири, пет секунди. После устата му се отвори. Тя приличаше на див отвор, конвулсивен и тръпнещ — дяволско гърло, което разкри гърчещия се език, сочната червенина на глътката му, следите от слюнка, набраздили тъмната кухина.

Ние наблюдавахме омагьосани, очаквайки ужасния звук, който щеше да се появи от зейналата уста, но звукът не бе готов да излезе. Няколко дълги секунди той се събираше, акумулираше се вътре в него, докато изпълни цялото му тяло. Най-накрая Чарли се свлече на колене на стълбите и викът излезе от него. Това не бе слонският рев, който очаквахме, а едно носово, заглушено пръхтене.

За миг момичетата вдигнаха очи от кръгчетата, който рисуваха, сетне се върнаха безучастно към играта си. Джон-да-диг стисна устни, обърна се и се запъти към градината и работата си. Мисус отиде при Чарли, сложи ръка на рамото му и се опита да го накара да се прибере в къщата. Но той беше глух за думите й и само смъркаше и писукаше като обиден ученик.

И това беше всичко.

Това беше всичко? Думите странно смекчаваха изчезването на майката на мис Уинтър. Беше съвсем ясно, че тя не мислеше за родителските качества на Изабел: думата „майка“, изглежда, липсваше от речника й. И това бе напълно разбираемо: от всичко, което чух, става ясно, че на Изабел са й липсвали всякакви майчински чувства. Но коя бях аз, че да съдя за отношенията на другите хора с техните майки?

Затворих книгата, пъхнах молива в спиралата на бележника си и станах.

— Ще бъда тук след три дни — напомних. — Ще се върна в четвъртък.

И я оставих сама с нейния вълк.

Кабинетът на Дикенс

Приключих със записването на последния разказ. Бях изхабила цяла дузина моливи и се заех да ги подостря — един по един пъхах върха им в острилката. Ако въртите острилката бавно и равномерно, понякога може да получите спирала от къдрава стърготина, която се извива и клатушка по целия си път до кошчето за хартия. Но тази вечер бях изморена и стърготините се чупеха под собствената си тежест.

Мислех си за историята, която чух. Таях топли чувства към Мисус и Джон-да-диг. Чарли и Изабел ме изнервяха. Докторът и жена му имаха искрени мотиви, но подозирах, че тяхната намеса в живота на близначките нямаше да донесе нищо добро.

Самите близначки ме озадачаваха. Знаех какво мислят другите хора за тях. Джон-да-диг смяташе, че не могат да говорят правилно; Мисус вярваше, че не разбират живите хора; селяните бяха убедени, че нещо в главите им не е наред.

Онова, което не знаех, а то бе повече от странно, беше какво мисли самата мис Уинтър. Разказвайки своята приказка, тя бе като светлина, която осветяваше всичко, с изключение на себе си. Тя бе изчезващата точка в сърцето на разказа. Тя казваше „те“, по-рядко казваше „ние“; липсата на „аз“ ме смущаваше.

Знаех какво щеше да ми отговори, ако я попитам.

— Госпожице Лий, ние сключихме споразумение.

Вече й бях задавала въпроси за един или два детайла от историята и въпреки че от време на време тя отговаряше, когато не искаше да го направи, ми напомняше първата ни среща.

— Без измами, без прескачане напред. Без въпроси. Дълго време се примирявах с положението, но същата онази вечер се случи нещо, което хвърли известна светлина по въпроса.

Подредих бюрото си и започнах да си стягам багажа, когато на вратата се почука. Отворих и видях Джудит в коридора.

— Мис Уинтър пита дали имате време да се видите с нея за малко.

Не се съмнявах, че това беше учтивият превод на Джудит на много по-грубото „Доведи госпожица Лий“. Довърших сгъването на блузата си и слязох в библиотеката.

Мис Уинтър седеше в обичайното си положение на обичайното си място. Огънят в камината гореше, но въпреки това стаята тънеше в тъмнина.

— Бихте ли искали да светна? — попитах от прага.

— Не — отговорът й дойде от разстояние, така че прекосих пътеката между лавиците, за да отида до нея. Капаците бяха отворени и тъмното, осеяно със звезди небе се отразяваше в огледалата.

Когато я приближих, на танцуващата светлина от камината видях, че мис Уинтър бе объркана. Аз седнах мълчаливо до успокояващата топлината на огъня и се загледах в нощното небе. Мина почти четвърт час в мълчание, а аз търпеливо чаках.

Най-накрая тя проговори.

— Виждали ли сте онзи портрет на Дикенс в кабинета? Мисля, че художникът се казва Бас. Имам някъде една репродукция от него, ще я потърся за вас. Както и да е. Дикенс е изобразен, бутнал стола си назад от бюрото и дреме, очите му са затворени, брадата му опира в гърдите. Носи чехли. Около главата му се въртят и плуват като цигарен дим из въздуха книгите му: някои са се струпали над листовете хартия върху бюрото, други се носят зад него или се спускат надолу, сякаш вярват, че са в състояние да стъпят на краката си на пода. И защо не? Те са представени със същите ясни линии, както и самият автор, така че защо да не бъдат истински като него! Те са по-истински, отколкото книгите по лавиците, загатнати само с едва видими щрихи тук и там, които на места избледняват и се стопяват в призрачното нищо.

Сигурно се чудите защо ви говоря за тази картина. Помня я така добре, защото тя изобразява начина, по който преживях живота си. Аз затворих вратата си за света, изолирах се в кабинета си само с хората, създадени от моето въображение. Почти шейсет години подслушвах безнаказано живота на хора, които не съществуват. Надничах безсрамно в сърцата и тоалетните им. Навеждах се над раменете им, за да следвам движенията на пачите пера, докато те пишеха своите любовни писма, завещания и признания. Наблюдавах как любовниците се любят, как убиецът убива, как децата играеха на ужким нещата, които си представяха. Затвори и бордеи отваряха вратите си за мен; галеони и камилски кервани ме пренасяха през морета и пясъци; столетия и континенти падаха по мое нареждане. Шпионирах злодеянията на могъщите и свидетелствах за благородството на бедните и слабите. Навеждах се толкова ниско над спящите в техните легла, че те можеха да почувстват дъха ми върху лицата си. Виждах сънищата им.

Кабинетът ми е пълен с образи, очакващи да бъдат написани. Измислени хора, нетърпеливи за живот, които ме дърпат за ръкавите и викат: „Аз съм следващият! Хайде! Мой ред е!“ Трябва да избирам. А веднъж избера ли, другите си лягат кротко за десет месеца или година, докато стигна до края на историята и врявата започва отново.

И все пак често през всички тези години вдигах главата си от страницата — в края на приказката или за кратка пауза на размисъл, след някоя смъртна сцена или просто понякога само за да потърся най-правилната, най-точната дума и виждах едно лице зад тълпата. Едно познато лице. Бледа кожа, червена коса, сериозни зелени очи. Знаех абсолютно точно коя е тя и все пак бях изненадана да я видя. Всеки път тя успяваше да ме изненада, да ме хване неподготвена, когато бях беззащитна. Често отваряше уста, за да ми проговори, но от десетилетия бе твърде далеч, че да я чуя. И освен това скоро свикнах дотолкова с нейното присъствие, че можех да извърна погледа си и да се престоря, че не съм я забелязала. Мисля, че тя не разбра това.

Хората се чудят какво ме прави толкова плодовита. Ами ще кажа: тя е причината. Заради нея. Ще започна нова книга пет минути след като съм завършила последната, защото, ако вдигна очи от бюрото си, това значи да срещна нейните очи.

Годините минаваха, броят на моите книги в книжарниците растеше. И постепенно тълпата от персонажи, плуващи във въздуха на моя кабинет, започна да оредява. С всяка книга, която бях написала, врявата от гласове ставаше все потиха, чувството за суетня в главата ми намаляваше. Лицата, настояващи за внимание, изчезваха, но винаги в края на групата и все по-близо с всяка завършена книга стоеше тя. Тя неизменно беше там. Момичето със зелените очи. Тя очакваше мен.

Дойде денят, в който написах последния ред на моята последна книга. Написах последното изречение и поставих последната точка. Знаех какво следва. Моливът се плъзна от ръката ми и аз затворих очи.

— Е! — чух я да казва, или може би това бях аз. — Сега вече сме само ние двете.

Поспорих малко с нея.

— Това никога няма да стане — казах й. — Беше толкова отдавна. Бях само дете. Забравила съм — макар че само си измислях тези оправдания.

— Но аз не съм забравила — отвърна ми тя. — Помниш ли, когато…

— Дори аз разпознавам неизбежното, когато го видя. Помня.

Слабото вибриране във въздуха утихна. Обърнах очи към мис Уинтър. Нейните зелени очи гледаха в една точка на стаята, сякаш всеки момент щеше да види детето със зелените очи и медночервената коса.

— Момичето сте вие.

— Аз? — погледът на мис Уинтър бавно се отмести от призрачното дете и се насочи към мен. — Не, тя не е аз. Тя е… — сякаш се поколеба. — Тя е някой, който бях някога. Детето престана да съществува преди много, много време. Животът й свърши една нощ в пожара така сигурно, все едно че загина в пламъците. Човекът, когото гледате пред вас сега, е нищо.

— Но вашата кариера… приказките… романите…

— Когато човек е нищо, той си измисля. Това запълва празнотата.

След това мис Уинтър потъна в мълчание, наблюдавайки огъня. От време на време почесваше разсеяно ръката си.

— Вашето есе за Жулс и Едмънд Ландиер — започна след малко тя.

Аз се обърнах неохотно към нея.

— Какво ви накара да ги изберете като тема? Трябва да сте проявили някакъв особен интерес? Някакво лично привличане?

Поклатих глава.

— Нищо специално.

И тогава остана само мълчанието на звездите и пукането на съчките в огъня.

Трябва да бе минало около час, когато пламъците утихнаха и тя проговори за трети път.

— Маргарет — сигурна съм, че за пръв път ме нарече на малко име. — Когато тръгнете утре…

— Да?

— Ще се върнете, нали?

Беше ми трудно да преценя изражението й в премигващата, умираща светлина на огъня. Беше ми също толкова трудно да кажа доколко треперенето на гласа й беше вследствие на умората и болестта. Но в мига преди да отговоря „Да, разбира се, че ще се върна“, ми се стори, че мис Уинтър беше уплашена.

На другата сутрин Морис ме заведе на гарата и аз взех влака на юг.

Справочниците

Къде другаде да започна своето разследване, освен вкъщи, в книжарницата?

Бях омагьосана от старите справочници и алманаси. Откакто бях дете, всеки миг на отегчение, на безпокойство или на страх ме отвеждаше до тези лавици, да се поровя в страниците с имена, дати и анотации. Между техните корици, в няколко брутално невзрачни реда, бяха събрани безброй изминали животи. Това беше един свят, в който мъжете бяха баронети, епископи или министри в парламента, а жените бяха техните съпруги и дъщери. Нямаше нищо, което да подскаже дали тези мъже са хапвали бъбреци на закуска, кого са обичали и кой от страховете им е придобивал форма в мрака, когато са духнели пламъка на свещта през нощта. Нямаше нищо лично. Каква бе онази сила, което ме мотивираше да се ровя в тези оскъдни данни за живота на умрелите? Само това, че са били хора, че са живели, а сега са мъртви.

Докато ги четях, в мен се зараждаше възбуда. Онази част от мен, която вече бе преминала от другата страна, се събуждаше и ме галеше.

Никога не обясних на никого защо алманасите означават толкова много за мен; дори не признах, че ги харесвам. Но баща ми забеляза моето предпочитание и когато се появяваха на търговете, той правеше всичко възможно да ги купи. Така че имахме събрана пълна колекция за всички знаменити покойници в страната от много поколения назад и сега те се наслаждаваха на своето спокойствие в отвъдното върху лавиците на втория етаж. В моята компания.

Седях на втория етаж, свита в прозоречната ниша, и отгръщах страниците с имена. Намерих дядото на мис Уинтър — Джордж Ейнджълфийлд. Той не бе баронет, нито министър, нито епископ, но все пак фигурираше. Фамилията имаше аристократични корени — някога са имали и титла, но няколко поколения по-рано в семейството имало разцепление. Титлата бе отишла на една страна, а парите и собствеността на друга. Дядото бе от страната на собствеността. В алманасите се проследяваха само титулуваните особи, но все пак връзката бе достатъчно близка, за да си заслужи включването. Така че там пишеше: Ейнджълфийлд Джордж, дата на раждане, резиденция Ейнджълфийлд Хаус в Оксфордшир; женен за Матилд Моние от Реймс, Франция; един син, Чарли. Проследявайки името му в алманасите от по-късни години, едно десетилетие по-нататък открих добавка: син Чарли и дъщеря Изабел. След още малко прелистване на страниците намерих потвърждение за смъртта на Джордж Ейнджълфийлд и след като я потърсих като Марч, Роланд, открих и сватбата на Изабел.

За момент ми стана смешно — бях изминала целия път до Йоркшир, за да чуя историята на мис Уинтър, когато през цялото време тя е била тук, в алманасите. Но тогава се замислих — какво доказваше тази следа? Единствено и само, че хора като Джордж и Матилд и техните деца Чарли и Изабел са съществували. Нямаше нищо, което да докаже, че мис Уинтър не бе открила тези хора по същия начин като мен, чрез ровене в книгите. Тези справочници можеха да бъдат намерени навсякъде в библиотеките. Всеки, който искаше, можеше да ги прегледа. Защо тя да не е изкопала имената и датите и да не е скалъпила около тях една история за свое собствено забавление?

Покрай съмненията имах и още един проблем. Роланд Марч бе умрял и с неговата смърт следата за Изабел се губеше. Светът на алманасите беше странен. В реалния свят семействата, фамилиите се разклоняваха като дървета, кръвта, смесена чрез браковете, преминаваше от едно поколение в друго, създавайки още по-широка мрежа от връзки. Титлите, от друга страна, преминаваха от един човек на друг и това бе онази тясна, линейна прогресия, която алманахът обичаше да осветлява. От всяка страна на линията на титлата стояха няколко по-малки братя, племенници, братовчеди, които бяха достатъчно близо, че да попаднат в обсега на справочника. Това бяха мъже, които са могли да бъдат лордове и баронети. И въпреки че не бе казано, това бяха мъже, които все още можеха да станат такива, ако се случеше някаква трагедия или основната линия на титлата бъдеше прекъсната. Но след няколко разклонения на родословното дърво имената изпадаха и се стопяваха. Никакви комбинации от корабокрушение, чума и земетресение не бяха достатъчно могъщи, за да издигнат тези трети братовчеди до титлата. Алманахът имаше своите ограничения. Така беше и с Изабел. Тя беше жена; децата й бяха момичета; съпругът й (той не беше лорд) беше мъртъв; баща й (също не беше лорд) беше мъртъв. Ето защо алманахът я отрязваше и нейните бебета изчезваха, отплуваха някъде встрани; тя и те попадаха в огромния океан от обикновени люде, чиито раждане, смърт и сватби, както и техните любови, страхове и предпочитания за закуска, са прекалено незначителни, че да заслужат съхраняване за паметта на поколенията.

Чарли обаче беше мъж. Алманахът можеше да се протегне (просто ей така) и да го включи в себе си, макар че незначителността вече хвърляше своята сянка върху него. Информацията беше оскъдна. Име: Чарли Ейнджълфийлд. Роден еди-кога си. Живял в Ейнджълфийлд Хаус. Неженен. Не бе умрял. От гледна точка на алманаха тази информация бе достатъчна и задоволителна.

Вземах том след том и откривах отново и отново същия само загатнат полуживот. С всеки нов том си мислех: това ще да е годината, когато ще го изхвърлят. Но с всяка следваща година той продължаваше да присъства в алманаха — все още Чарли Ейнджълфийлд, все още в Ейнджълфийлд Хаус и все още ерген. Отново си помислих за онова, което мис Уинтър ми бе казала за Чарли и за сестра му, и хапейки устни, мислех какво означаваше неговото ергенство.

И тогава открих нещо изненадващо, когато трябва да е бил към края на четиридесетте си години. Отново името, датата на раждане, мястото на пребиваване и едно странно съкращение — ЮСА, каквото никога преди не бях забелязала.

Потърсих в таблицата за съкращения. ЮСА означаваше юридически смъртен акт.

Връщайки се към мястото, където бяха данните за Чарли, втренчено и дълго гледах листа, мръщейки се, сякаш ако гледах достатъчно дълго в структурата на хартията или във водния знак, щеше са се появи и разкритието на мистерията.

През тази година той е бил обявен юридически, законно, легално за мъртъв. Доколкото разбирах, един юридически смъртен акт беше документ, който се издаваше, когато някое лице изчезне, и след известно време на семейството му, главно поради причини, свързани с наследство, се позволява да го приеме за мъртъв, макар че за това няма доказателства, нито труп. Струва ми се, бях чувала някъде, че човекът трябва да е в неизвестност седем години, за да бъде обявен за юридически мъртъв. Той може да е умрял по всяко време през този период. Може дори да не е умрял, а само да си е отишъл, да е загубил паметта си или да се скита по света, далеч от всеки, който някога го е познавал. Мъртъв според закона, което не означаваше непременно, че е умрял. Какъв начин на живот беше това, зачудих се, който може да приключи по толкова неясен, незадоволителен начин? ЮСА.

Затворих справочника, върнах го на мястото му на лавицата и слязох в магазина да си направя какао.

— Какво знаеш за юридическите процедури, които трябва да се предприемат, за да се обяви някой човек за мъртъв? — попитах баща си, докато стоях над тенджерката с мляко на печката и го пазех да не изкипи.

— Не повече от теб, струва ми се.

Сетне той се появи на прага и ми подаде една от нашите карти за клиенти с кучешки ушички.

— Това е човекът, когото можеш да попиташ. Пенсиониран професор по право. Сега живее в Уелс, но идва тук всяко лято, за да чете и да се разхожда край реката. Хубав човек. Защо не му пишеш? Същевременно може да го попиташ дали иска да запазя тази Justitiae Naturalis Principia за него.

Когато приготвих какаото си, се върнах към справочника, за да видя какво друго можех да прочета за Роланд и за неговото семейство. Чичо му беше художник любител и когато отидох в частта „История на изкуството“, за да проследя тази линия, открих, че негови портрети, които сега се приемаха за посредствени, за кратък период от време са били на гребена на вълната. Много модерни. В книгата на Мортимър Портрети от Английската провинция беше включена репродукцията на един много ранен портрет на Левис Антъни Марч, наименуван „Роланд, племенник на художника“. Беше странно да гледам лицето на едно момче, което все още не беше станало мъж, и да търся в него чертите на една стара жена — неговата дъщеря. Няколко минути изучавах портрета, неговата плът, чувствените черти, лъскавата руса коса, мързеливия наклон на главата.

Сетне затворих книгата. Това си беше чиста загуба на време. Цял ден и цяла нощ да гледах, пак нямаше да намеря никаква следа от близначките, за които се предполагаше, че той е баща им.

В архивите на „Банбъри Хералд“

На следващия ден взех влака за „Банбъри“, за да посетя офисите на вестник „Банбъри Хералд“.

Един млад мъж ми показа къде са архивите. Думата „архив“ може да звучи твърде внушително за някой, който не е имал работа с тях, но за мен, която от години прекарвах ваканциите и свободното си време в подобни места, не бе изненада да ми покажат нещо, което всъщност бе един голям шкаф без стъкла в мазето.

— Интересува ме пожар в „Ейнджълфийлд Хаус“ — обясних накратко — преди шейсет години.

Момчето ми показа лавицата, където бяха наредени вестниците от този период.

— Ще вдигна кутиите вместо вас, става ли?

— И подвързаните статии също от преди четиридесет години, но не съм сигурна коя точно година.

— Подвързаните статии? Не знаех, че тук има такива — той премести стълбата, взе друга купчина кутии и ги сложи до първата върху дългата маса под ярката лампа.

— Заповядайте — рече бодро и ме остави сама.

Пожарът в Ейнджълфийлд, както научих, е бил причинен най-вероятно от инцидент. Не бе необичайно явление хората да трупат гориво в запас и точно това била причината пожарът да се разрасне толкова бързо. В къщата нямало никой, освен двете племенници на собственика, които се измъкнали невредими и били откарани в болницата. Самият собственик, изглежда, бил в чужбина. („Изглежда бил…“ почудих се аз. Отбелязах си датите: забелязах, че трябваше да минат още шест години, за да го обявят за ЮСА.) Колоната завършваше с няколко коментара върху архитектурната стойност на къщата и бе отбелязано, че в сегашното й състояние тя не била възможна за обитаване.

Копирах статията и прехвърлих заглавията на следващите броеве, в случай че имаше продължение, но не намерих нищо. Тогава оставих вестниците и се захванах с другите кутии.

„Кажете ми истината“ — беше казал той, младият мъж в старомоден кафяв костюм, който бе интервюирал Вида Уинтър за „Банбъри Хералд“ преди четиридесет години. И тя никога не бе забравила неговите думи.

От интервюто нямаше никаква следа. Нямаше нищо, което би могло да се нарече подвързани статии. Единственото литературно издание бяха случайно подвързани интервюта под заглавия „Може би искате да прочетете…“ от някаква критичка на име госпожица Дженкинсън. Очите ми на два пъти се спряха върху името на мис Уинтър. Беше ясно, че въпросната госпожица чете и харесва романите й. Оценката й бе ентусиазирана и точна, макар и изразена доста ненаучно. Но беше ясно, че тя никога не се е срещала с авторката и също толкова ясно, че не е мъжът с кафявия старомоден костюм.

Затворих последния вестник и го сгънах прилежно в кутията му.

Мъжът в кафявия костюм беше измислица. Начин да ме примами. Мухата, която рибарят закача на кукичката. Това можеше да се очаква. Вероятно потвърждението за съществуването на Джордж и Матилд, на Чарли и Изабел бе онова, което бе събудило надеждите ми. Те поне са били истински хора, мъжът в кафявия костюм не беше.

Сложих шапката и ръкавиците си и напуснах офиса на „Банбъри Хералд“. Докато вървях по зимните тротоари в търсене на кафене, си спомних писмото, което мис Уинтър ми изпрати, и думите на мъжа в кафявия костюм. Значи и мъжът в кафявия костюм беше само фрагмент от нейното въображение. Тя беше разказвачката на приказки, нали така? Тя бе човекът, който ги измисляше. Човекът, който скалъпваше фабулата. Лъжецът. А молбата, която ме мотивира: „Кажете ми истината“ бе на човек, който дори не съществуваше, не беше реален.

Нямах думи. Беше ми трудно да си обясня горчивината на моето разочарование.

Руините

Качих се на един автобус от Банбъри.

— Ейнджълфийлд ли? — попита ме шофьорът. — Нямаме маршрут дотам. Вече не. Когато бъде построен хотелът, може би пак ще пътуваме.

— Нима там се строи?

— Някаква стара съборетина, която разрушиха. Ще я правят модерен хотел. Може би тогава ще пуснат и автобус за персонала. Но засега най-доброто, което можете да направите, е да слезете при „Хеър и Хаундс“[1] на Чинес Роуд и да вървите пеша. Около миля е, доколкото мога да пресметна.

Нямаше нищо интересно в село Ейнджълфийлд. Една-единствена улица, чиято дървена табела казваше с логична простота — „Улицата“. Подминах дузина вили, построени на двойки. Тук-там имаше отличителни белези — голямо тисово дърво, детска люлка, дървена пейка, но по-голяма част от къщите със спретнатите си красиви покриви от слама, с белите триъгълни фронтони и семплата, сдържана артистичност на тухлите си приличаха със съседните като две капки пода.

Прозорците им гледаха към нивите, оградени с плетове и огради и тук-там нашарени с дървета. По-надалеч се виждаха овце и крави, после рядка горичка, зад която според моята карта се простираше еленовият парк. Всъщност трябва да подчертая, че не видях никаква следа от човешко присъствие, докато не стигнах до сградата, в която се помещаваха пощата и смесеният магазин.

Две деца, облечени с жълти мушами, излязоха от магазина и затичаха по пътя към майка си, която бе спряла пред пощенската кутия. Тя беше дребна, светлокоса жена, която се опитваше да залепи марките върху пликовете, без да изпусне вестника, който държеше под мишницата си. По-голямото дете — момченце, посегна да хвърли опаковката от бонбона си в кошчето, което бе до пощенската кутия. То се наведе да вземе опаковката и на сестра си, но тя се възпротиви.

— Аз също мога! Мога и сама!

Момиченцето се надигна на пръсти, протегна ръчичка, пренебрегвайки протестите на брат си, хвърли хартийката към зейналата уста на кошчето. Вятърът я подхвана и я понесе по улицата.

— Видя ли! Казах ти!

Двете деца се обърнаха и се хвърлиха едно към друго, сетне внезапно спряха, защото ме видяха. Два руси бретона падаха над две двойки еднакви кафяви очи. Две устенца се отвориха от изненада. Не бяха близнаци, не. Но със сигурност бяха родени едно след друго. Спрях да взема хартийката и им я подадох. Момиченцето пристъпи напред, понеже искаше да я вземе. Брат й, по-внимателен и предпазлив, протегна ръка, да й препречи пътя, и извика „Мамо!“

Светлокосата жена погледна, за да види какво става.

— Няма нищо, Том. Остави я да я вземе.

Момиченцето взе хартийката от ръката ми, без да ме погледне.

— Кажи благодаря — извика майка й.

Децата го направиха с доста тихи гласчета, сетне се обърнаха и изтичаха. Този път жената вдигна дъщеря си, за да стигне до кошчето, оглеждайки фотоапарата ми със скрито любопитство.

Ейнджълфийлд не беше място, където бих могла да остана незабелязана.

Тя ми отправи една доста резервирана усмивка.

— Приятна разходка — каза и се обърна да последва децата си, които вече тичаха надолу по улицата.

Аз ги гледах как се отдалечават.

Децата тичаха и се въртяха, сякаш бяха свързани с невидима нишка. Те сменяха посоката най-неочаквано, правеха непредвидими промени в скоростта, но всичко ставаше с телепатична синхронизация. Това беше истинска, безхитростна и перфектна близост. Бих искала да ги погледам по-дълго, но се опасявах, че може да се обърнат и да ме хванат, че ги наблюдавам, затова си тръгнах.

След неколкостотин ярда пред мен се появи къщичката на вратаря. Двете крила на желязната порта не само че бяха затворени, но бяха като заварени към земята и едно към друго чрез виещите се филизи на дивия бръшлян, който се промушваше и излизаше през дупките на сложната като плетка метална врата. Над нея се извисяваше бледа каменна арка, страните й се разширяваха и преминаваха в две малки едностайни постройки с прозорци. На единия от прозорците бе прикрепено парче хартия. Закоравелият непоправим читател, каквато бях аз, не можеше да устои на изкушението: прекрачих през високата мокра трева, за да прочета какво пише. Това обаче бе призрачна бележка. Беше останало цветното лого на строителна компания, но под него имаше само две бледосиви петна с формата на снимки и едно малко по-тъмно, но не съвсем — следа от подпис. Имаше формата на нещо написано, но значението му бе заличено от месеците слънце.

Приготвих се да вървя доста дълго покрай стената, за да открия начин да вляза вътре. Но направих само няколко стъпки и стигнах до малка вратичка в стената, която бе затворена с най-обикновено резе. За секунда се озовах вътре.

Някога алеята е била посипана с чакъл, но сега камъчетата под краката ми бяха разпръснати и размесени с пръст и поникнала трева. Нейният дълъг завой водеше към малка каменна църква с покрита портика към църковния двор, сетне завиваше в друга посока зад обсега на дърветата и храстите, които скриваха изгледа. Двете страни на алеята бяха гъсто обрасли; клонките на различни храсти се бореха за пространство, а в краката им треви и плевели се промъкваха във всяко празно местенце, което можеха да открият.

Запътих се към църквата. Възстановена по времето на кралица Виктория, тя бе запазила скромността на средновековния си произход. Беше малка и спретната, острият връх на кулата й сочеше към небето, без да се опитва да пробие дупка в него. Църквата бе разположена във върха на чакълестия завой; когато отидох по-наблизо, окото ми бе привлечено от перспективата, която се разкри пред мен от другата й страна. С всяка измината стъпка изгледът се разширяваше все повече и повече, докато накрая пред мен изникна една бледолика каменна маса, която бе Ейнджълфийлд Хаус. И аз спрях като закована на пътя.

Къщата стоеше пред мен под неочакван ъгъл. Пристигайки откъм алеята, човек се озоваваше пред ъгъла й и въобще не му ставаше ясно коя страна е предната. Сякаш къщата е знаела, че трябва да посреща гостите с лице, но в последната минута не е могла да устои на импулса да се обърне и да погледне към еленовия парк и горите в края на терасите.

В резултат на това посетителят не биваше посрещнат с приятелска усмивка за добре дошъл, а с едно студено и враждебно рамо.

Чувството за несръчност се усилваше и задълбочаваше и от други аспекти на нейната външност. Тя имаше несиметрична конструкция. Три огромни ниши, всяка една с височината на четири етажа, изпъкваха по тялото й; техните дванадесет високи и широки прозореца предлагаха единствения ред й хармония на фасадата. В останалата част прозорците бяха подредени без всякакъв ред, всеки беше различен, никой не бе на същото ниво като съседния, независимо дали отляво или отдясно, отгоре или отдолу. Над третия етаж една балюстрада се опитваше да обедини несъответстващата архитектура в едно цяло, но някъде стърчеше камък, хлътваше частична ниша, неочаквано и не намясто се появяваше прозорец; неразборията изчезваше само за да започне отново от другата страна. Над балюстрадата се издигаше неравен покрив от кули, кулички, бойници и комини с цвят на мед.

Съборетина? Руини? Повечето златисти камъни изглеждаха толкова чисти и свежи, както в деня, в който са били докарани от кариерата. Разбира се, сложната каменна изработка на куличките и бойниците изглеждаше разбита, балюстрадата на някои места се бе изкривила, но въпреки това къщата трудно можеше да се нарече руина. Когато я видях, със синьото небе зад нея, с птиците, които летяха около кулите й и зелената трева наоколо, никак не ми беше трудно да си представя мястото обитаемо и населено с хора.

После сложих очилата си и осъзнах, че прозорците бяха слепи, нямаха стъкла, а рамките им бяха изгнили или изгорели. Онова, което бях взела за сенки над прозорците от дясната ми страна, бяха следи от пожар. А птиците, които се виеха в небето, не слизаха с пикиращ полет надолу зад сградата, а направо влизаха в нея. Къщата нямаше покрив. Това не бе къща, а черупка.

Отново свалих очилата си и сцената се превърна пак в недокоснатия дом Ейнджълфийлд. Можеше ли човек да добие чувството за надвиснала заплаха, ако небето бе боядисано във виолетово и луната неочаквано бе закрита от облаци? Вероятно. Но на фона на днешната безоблачна синева сцената беше съвсем невинна.

Една бариера бе препречила алеята. Към нея имаше прикрепена бележка. Внимание. Опасност. Стойте надалеч. Забелязвайки в оградата връзката, където секциите са били свързани една към друга, аз преместих един панел, промуших се вътре и го придърпах зад себе си.

Заобикаляйки студеното рамо на къщата, отидох пред лицето й. Между първата и втората ниша шест широки ниски стъпала водеха към двойна врата с ламперия. Стъпалата граничеха с двойка ниски пиедестали, върху които стояха две гигантски котки, направени от някакъв тъмен, гладък и лъскав материал. Тяхната анатомия бе така убедително изработена, че прекарвайки пръстите си върху едната, почти очаквах да почувствам козината й и бях стресната от студената твърдост на камъка.

Прозорецът на приземния етаж в третата ниша беше маркиран от тъмните езици на огъня. Кацнала на едно голямо парче от паднала зидария, аз се издигнах достатъчно, за да надникна вътре. Онова, което видях, ми причини дълбоко безпокойство. Имаше нещо универсално, нещо познато в цялата концепция на стаята. Макар моята спалня над книжарницата, моята детска спалня в къщата на родителите ми и спалнята ми при мис Уинтър да бяха съвсем различни, те споделяха известни елементи, които остават постоянни за всички спални и при всички хора. Дори едно временно жилище има нещо над главата си, което да го предпазва от капризите на времето, място, където човек да влезе, да се движи и да си отиде, и нещо, по което да определи разликата между вътре и вън. Тук нямаше нищо подобно.

Гредите бяха паднали, някои само в единия си край, така че пресичаха пространството диагонално и стигаха до купчините от зидария, дървения и други невъзможни за определяне материали, които пълнеха стаята до нивото на прозореца. Стари гнезда на птици бяха закрепени под всякакви ъгли и във всякакви кътчета. Сигурно птиците бяха донесли семената; снегът и дъждът им бяха помогнали и под благотворното влияние на слънчевата светлина те кой знае как бяха избуяли в тази развалина. Растенията бяха навсякъде: видях кафявите зимни стъбла на будлеята[2], по-старите растения се протягаха нагоре, за да стигнат до светлината.

Бръшлянът се катереше по стените като шарка на тапет. Аз проточих врат и погледнах нагоре — беше като в тъмен тунел. Четирите високи стени все още бяха цели и непокътнати, но вместо таван имаше само четири дебели греди, разположени несиметрично, зад тях много празно пространство преди други няколко греди, и така отново и отново. В края на тунела имаше светлина. Небето.

Нито призрак, нито дух би оцелял тук.

Беше почти невъзможно да си представя, че някога е имало драперии, дамаски, мебели, картини. Че полилеи са осветявали онова, което днес бе осветено от небето. Каква е била тази стая — гостна, музикална зала, трапезария?

Огледах купищата боклуци, натрупани в стаята. В бъркотията на непознаваемите неща, които някога са били дом, нещо привлече вниманието ми. Отначало го взех за полупаднала греда, но не бе достатъчно дебела. И сякаш бе прикрепена към стената. Имаше и още едно. И още едно. На регулярни интервали тези дълги дървета сякаш имаха връзки, както ако други парчета дърво някога са били прикрепени към тях под прав ъгъл. Всъщност в ъгъла имаше едно от тях, там, където другите секции все още съществуваха.

Изведнъж в съзнанието ми просветна.

Тези греди бяха лавици. Тази джунгла от природа и разрушена архитектура беше библиотека.

В един миг се покатерих през прозореца без стъкла.

Внимателно си проправих път, опитвайки пода при всяка своя стъпка. Вгледах се в ъглите и в тъмните пукнатини, но там нямаше книги. Нищо от онова, което бях очаквала — те никога не биха оцелели при тези обстоятелства. Но не можех да си наложа да спра търсенето.

За няколко минути се концентрирах върху правенето на снимки. Снимах ослепелите прозоречни дупки без стъкла, снимах дървените талпи, които са били използвани, за да държат книгите, снимах тежката дъбова врата в нейната масивна рамка.

Опитвайки се да направя най-хубавата снимка на огромната каменна камина, се извих от кръста, леко накланяйки се встрани, и тогава спрях. Преглътнах, отбелязвайки слабото ускоряване на пулса си. Чух ли нещо? Или почувствах? Нима нещо се движеше дълбоко под натрупаните в краката ми отломъци? Не. Нямаше нищо. Въобразявах си глупости. Продължих да избирам внимателно пътя си до края на стаята, където имаше дупка в зидарията, достатъчно голяма, за да мога да престъпя през нея.

Попаднах в главния коридор. В единия му край бе солидната двойна врата, която бях видяла отвън. Стълбището, направено от камък, бе устояло на пожара. То представляваше широка, вита лента, водеща нагоре, парапетът и балюстрадите, на която сега бяха обвити в бръшлян. Здравите солидни линии на неговата архитектура бяха изключително чисти: то представляваше една грациозна крива, която в основата си се разширяваше в подобна на раковина спирала. Един модерен апостроф с главата надолу.

Стълбището водеше към галерия, която някога сигурно е заемала цялата ширина на входното пространство. Другата стена беше почти цяла. Следи от перила покрай галерията и после коридор. Един таван, целият опушен, но цял под, дори врати. Това бе първата част от къщата, която не бе напълно унищожена. Изглеждаше като място, където можеш да живееш.

Направих няколко бързи снимки и тогава, опитвайки и проверявайки всяка нова дъска под краката си, преди да стъпя върху нея с цялата си тежест, се придвижих предпазливо по коридора.

Първата врата се отвори към истинска пропаст, клони и синьо небе. Никакви стени, таван, под, нищо. Просто чист, свеж въздух.

Дръпнах вратата, за да я затворя, и продължих по коридора, решена да не се страхувам от опасностите, които криеше мястото. Внимателно пристъпвайки, стигнах до втората врата. Завъртях дръжката й и я оставих да се отвори.

Там имаше някакво движение!

Сестра ми?

Почти направих крачка към нея.

Почти. Тогава осъзнах. Беше огледало. Сенчесто и мътно от мръсотия, замазано от тъмни петна, то приличаше на мастило.

Погледнах надолу към пода и направих една стъпка вътре. Нямаше дъски, само пропаст от двадесетина метра, водеща към твърди каменни плочи.

Сега вече знаех какво бях видяла, въпреки че сърцето ми продължаваше бесния си бяг. Вдигнах отново очи и тя беше там. Едно бяло лице, безпризорно, изоставено, с тъмни очи, една мъглива, несигурна фигура, трепкаща вътре в старата рамка. Тя ме гледаше. Тя стоеше с вдигната в копнеж ръка и сякаш всичко, което трябваше да направя, бе да вляза вътре и да се приближа към нея. И не би ли било това най-простото решение — да направя това и най-накрая да се слея с нея?

Колко дълго бях стояла там, наблюдавайки я как ме очаква?

— Не — прошепнах, но ръката й продължаваше да ме подканва. — Съжалявам. Няма да дойда.

Ръката й бавно падна.

После тя вдигна фотоапарата и ми направи снимка.

Мъчно ми беше за нея. Съжалявах я. Снимките през стъкло никога не излизаха. Знаех това от опит.

Стоях с ръка върху бравата на третата врата. Правилото на числото три, беше ми казала мис Уинтър. Но вече не бях в настроение за нейната история. Нейната опасна къща със своя вътрешен дъжд и магически огледала изгуби интерес за мен.

Трябваше да вървя. Дали да не направя снимки на църквата? Не, дори не и това. Трябваше да отида в магазина в селото. Да се обадя за такси. Да отида на гарата и да, оттам да си отида вкъщи.

Трябваше да го направя веднага, на минутата. А всъщност исках да остана така, с глава, наведена към вратата, с пръсти върху дръжката, индиферентна към всичко, което е отвъд, и да чакам сълзите ми да преминат и сърцето ми да се успокои.

Изчаках.

И тогава под пръстите ми дръжката на третата стая започна да се завърта сама.

[1] „Заекът и хрътките“ (англ.) (вероятно кръчма на пътя.) — Б.пр. ↑

[2] Вид декоративен храст. — Б.пр. ↑

Добрият великан

Побягнах.

Прескачах дупките в дъските на пода, вземах по три стъпала наведнъж, изпотрепах си краката, загубих равновесие и се хванах за перилото за подкрепа. Награбих пълна шепа бръшлян, препънах се, но се спасих и продължих напред. Накъде? Към библиотеката? Не! По друг път. През прохода под арката. Клонките на бъза и будлеята закачаха дрехите ми и на няколко пъти почти щях да падна, когато краката ми се заплетоха в останките на разрушената къща.

Накрая естествено и неизбежно се строполих на земята и от устните ми се откъсна един нечовешки див вик.

— О, скъпа, миличка! Стреснах ли ви? О, Боже! Погледнах назад към арката. Наведен над площадката на галерията, видях не скелет, нито чудовището от моите видения, а един гигант. Великан. Той се придвижваше внимателно по стълбите, стъпвайки изискано и безгрижно през отломъците на пода, и разтревожен дойде до мен.

— О, божичко! Каква беля!

Трябва да беше поне шест фута и четири или пет инча. Беше огромен, толкова огромен, че къщата сякаш се отдръпна и сви.

— Не знаех… разбирате ли, само си мислех — защото бяхте тук от известно време и… Но това сега няма значение, защото важното е, скъпа моя, дали сте ранена?

Почувствах се смалена до размера на дете. Но въпреки своите великански габарити този мъж имаше нещо детско в себе си. Прекалено пълен, за да има бръчки, той имаше кръгло, херувимско лице и ореол от сребристоруси къдрици, които обграждаха почти голата му глава. Очите му бяха кръгли като рамки на очила. Те бяха много добри и прозрачносини.

Сигурно съм изглеждала замаяна и вероятно доста бледа. Той клекна до мен и взе китката ми.

— Боже, Боже! Ама здравичката паднахте! Ако само бях… Никога не бих… Пулсът ви е малко ускорен. Хммм.

Кракът ми беше одраскан. Посегнах да проверя през една дупка, зейнала на коляното на панталона ми, и пръстите ми се изцапаха с кръв.

— Скъпа, миличка! Кракът ви, нали? Счупен ли е? Можете ли да го движите? — аз извих крака си и лицето на мъжа бе олицетворение на облекчението.

— Слава на Бога! Сигурно никога няма да ми простите. Сега стойте тук, докато аз… Просто ще отида да взема… Връщам се след минута.

И той си отиде. Краката му танцуваха деликатно покрай стърчащите парчета дърво, сетне прескочиха стълбите, докато горната част на тялото му постепенно изчезна, сякаш не бе свързана със сложната дейност на краката по-надолу.

Поех си дълбоко дъх и зачаках.

— Сложих чайника — обяви великанът, когато се върна. Носеше със себе си истинска чанта за оказване на първа помощ, бяла с червен кръст на нея, и извади оттам антисептичен лосион и някаква марля.

— Винаги съм казвал, че някой ден в това порутено място някой ще се нарани. Пазя комплекта за първа помощ от години. По-добре подготвени, отколкото ранени, нали? О, миличка! — той се намръщи, сякаш него го болеше, докато притискаше памука върху срязаната ми кожа. — Ще бъдем смели, нали?

— Имате ли електричество тук? — попитах аз. Чувствах се объркана.

— Електричество ли? Но това е само една съборетина! Развалина — той ме загледа, изненадан от въпроса, сякаш се усъмни, че може да съм получила значително мозъчно сътресение при падането и да съм загубила разсъдъка си.

— Просто си го помислих, когато казахте, че сте сложили чайника.

— О, да, разбирам! Не! Имам портативен примус за къмпинг. Обикновено използвам термос, но… — той смешно намръщи носа си. — Чаят от термос нищо не струва, нали? Е, много ли щипе?

— Само малко.

— Добро момиче. Голям скок си беше! Сега чай — с лимон и захар, нали? Опасявам се, че нямам мляко. Тук няма хладилник.

— Само с лимон стига.

— Добре. Нека сега да ви наглася удобно. Дъждът спря, така че ще пием чая си навън — той отиде до огромната двойна врата в предната част на къщата и я отключи. Със скърцане, което бе доста по-слабо от онова, което човек можеше да очаква, тя се отвори, а аз започнах да се изправям на краката си.

— Не мърдайте!

Великанът грациозно дотанцува до мен, наведе се и ме вдигна на ръце. Почувствах, че съм във въздуха и че ме носят внимателно. Той ме постави да седна върху гърба на една от черните котки, на които се бях възхищавала преди час.

— Вие чакайте тук, а когато се върна, ще пием прекрасен чай! — нареди великанът и влезе в къщата. Огромният му гръб се изкачи по стълбите и изчезна във входа на коридора и в третата стая.

— Удобно ли ви е?

Аз кимнах.

— Прекрасно — великанът се усмихна, сякаш наистина беше прекрасно. — А сега, да ви се представя. Името ми е Лав. Аурелиус Алфонс Лав. Казвайте ми Аурелиус — той ме погледна очаквателно.

— Маргарет Лий.

— Маргарет! — целият засия. — Очарователно. Прекрасно. Наистина прекрасно. Хайде, яжте.

Между ушите на голямата черна котка великанът разгъна една салфетка, ъгълче след ъгълче. Вътре имаше тъмно и лепкаво парче кейк, много щедро отрязано. Отхапах от него. Беше превъзходният кейк за студени дни: пълен със стафиди, подправен щедро с джинджифил, сладък, и съвсем пресен. Непознатият наля чай в нежни, крехки порцеланови чашки. Предложи ми купичка с бучки захар, сетне извади синя кадифена кесийка от джоба на гърдите си, която отвори. Върху кадифето лежеше сребърна лъжичка с удължена буква А във формата на стилизиран ангел, гравиран на дръжката. Взех я, разбърках си чая и му я върнах.

Докато се хранех, моят домакин седеше върху втората котка, която бе приела неочаквано вида на малко котенце в сравнение с него. Той ядеше мълчаливо, чисто и ме наблюдаваше дали ще оценя храната.

— Беше много вкусно — казах. — Домашно приготвен, нали? Разстоянието между двете котки бе около десет крачки и за да разговаряме, трябваше да повишим малко гласовете си, което придаваше на разговора ни известен театрален ефект. Всъщност ние имахме публика. В измитата от дъжда светлина, близо до края на гората, стоеше неподвижно един елен и ни наблюдаваше с любопитство. Без да мига, нащрек, с присвити ноздри. Забелязах, че не се страхува и не прави опит да избяга.

Моят компаньон избърса пръстите си в кърпичка, сетне я изтърси и я сгъна на четири.

— Значи ви хареса? Имам рецептата от госпожа Лав. Правил съм този кейк още когато бях дете. Тя беше превъзходна готвачка. Въобще чудесна жена във всяко отношение. Разбира се, нея вече я няма. Замина си на преклонна възраст. Макар че човек можеше да се надява… Но не стана.

— Разбирам — макар че не бях никак сигурна, че разбирам. Беше ли госпожа Лав съпругата му? Той каза, че е правил нейния кейк, откакто бил дете. Сигурно нямаше предвид майка си? Защо ще нарича майка си госпожа Лав? Две неща бяха ясни — че я обича и че е мъртва. — Съжалявам — казах.

Той прие съболезнованията ми с тъжно изражение, но след това се оживи.

— Но това е подходящо за помен, не мислите ли? Кейкът имам предвид.

— Да разбира се. Преди колко време? Искам да кажа кога я загубихте?

То се замисли.

Почти двадесет години от тогава. Макар да ми изглеждат повече. Или по-малко. Зависи човек как гледа на тези неща.

Кимнах. Бях наясно.

Поседяхме няколко минути в мълчание. Сред дърветата се бяха появили още елени. Те се движеха заедно със слънчевата светлина през тревистия парк. Болката в крака ми беше изчезнала. Чувствах се по-добре.

— Кажете ми… — започна непознатия и аз почувствах, че събираше смелост, за да зададе въпроса си. — Имате ли майка?

Изненадах се. Хората почти не ме забелязваха, камо ли да ми задават лични въпроси.

— Имате ли нещо против? Простете ми, че попитах, но… Как можах да го изтърся! Семейството е нещо… Но ако нямате… Извинете ме.

— Всичко е наред — отвърнах бавно. — Нямам нищо против — действително нямах. Вероятно причината беше серията шокове, които получих, или тази странна среща, но кой знае защо ми се струваше, че каквото и да кажех за себе си тук, на този мъж, щеше да си остане на това място завинаги. Каквото и да ми кажех, нямаше да има последствия. Така че отговорих на въпроса му.

— Да, имам майка.

— Майка! И как… Ами как…? — в очите му се появи странно напрежение, тъга и копнеж. — Какво би могло да бъде по-хубаво от това да имаш майка! — възкликна накрая той. Това беше ясна покана да кажа нещо повече.

— Вие не сте имали майка, така ли? — попитах.

— Аурелиус, казвайте ми Аурелиус, моля ви — лицето му за миг се изкриви. — За нещастие да… Винаги съм искал… Или баща… дори братя и сестри. Някой, който наистина да ми принадлежи. Като дете често си представях. Измислих си цяла фамилия. Поколения наред! Щяхте да паднете от смях! — в лицето му нямаше нищо смешно, докато говореше — Но истинска майка… Разбира се, всеки има майка, нали така? Знам го. Въпросът е да знаеш коя е тя. И аз винаги съм се надявал, че един ден… Но това не подлежи на съмнение, нали? Така че никога не загубих надежда.

— Аха.

— Това е много тъжно нещо — той направи гримаса, която искаше да е небрежна, но не беше. — Бих искал да имам майка.

— Господин Лав…

— Аурелиус, моля ви.

— Добре, Аурелиус. Знаете ли, че с майките нещата невинаги са толкова приятни, колкото може би вие си представяте.

— Така ли? — това, изглежда, му донесе голямо облекчение. Той ме погледна по-напрегнато. — Караници? Разправии?

— Не съвсем.

— Неразбирателство — намръщи се той.

Поклатих глава.

— Още по-лошо? — беше объркан, слисан, изумен. Гледаше глупаво. Търсеше какъв би могъл да бъде проблемът в небето, в гората и накрая в моите очи.

— Тайни — казах му.

— Тайни! — очите му се разшириха и станаха като идеални кръгчета. Объркан, Аурелиус поклати глава в опит да проумее онова, което казвам. — Простете ми — предаде се накрая той. — Не знам как да помогна. Знам толкова малко за семействата. Съжалявам за тайните. Сигурен съм, че имате право да се чувствате така.

Съчувствието изпълни и стопли очите ми и той ми подаде една идеално сгъната бяла носна кърпичка.

— Съжалявам — казах. — Това трябва да е посттравматичен шок.

— Очаквах го.

Докато бършех очите си, той гледаше встрани, към парка. Небето бавно притъмняваше. Като проследих погледа му, зърнах проблясък на бяло: бледата козина на един елен, който скочи леко под прикритието на дърветата.

— Помислих си, че сте дух. Когато почувствах, че дръжката на вратата се върти. Или скелет.

— Скелет! Аз — скелет! — великанът изтри смеха от очите си и продължи: — Тук живее дух, знаете ли? Поне така казват хората.

Знам — почти щях да му отговоря. Видях я. Но той, разбира се, не говореше за моя дух.

— Виждал ли сте духове?

— Не — въздъхна той. — Дори и сянката на дух не съм виждал.

Поседяхме в мълчание минута, всеки от нас мислеше за своите собствени духове.

— Става хладно — отбелязах.

— Кракът ви по-добре ли е?

— Така мисля — плъзнах се по гърба на котката и се опитах да стъпя с цялата си тежест на него. — Да. Много по-добре.

— Чудесно.

Гласовете ни бяха като тих шепот в отслабващата светлина.

— Коя по-точно е госпожа Лав?

— Жената, която ме е прибрала и отгледала. Тя ми е дала нейното име. Тя ми даде и книжката си с рецепти. Всъщност тя ми даде всичко.

Кимнах. После взех фотоапарата си.

— Мисля, че трябва да си вървя. Ще опитам да направя няколко снимки на църквата, преди светлината съвсем да изчезне. Благодаря ви много за чая.

— Отне ми само няколко минути. Радвам се, че се запознахме, Маргарет. Ще дойдете ли пак?

— Вие всъщност не живеете тук, нали? — попитах с известна доза съмнение.

Той се разсмя. Смехът му беше тъмен и изпълнен със сладост, също като кейка.

— Пази Боже, не. Имам къща ей там — той посочи с ръка към гората. — Просто идвам тук следобед. За да… ами, да речем, за размишления.

— Скоро щели да я съборят. Предполагам, че знаете това?

— Знам — той погали котката, разсеяно, нежно. — Какъв срам, нали? Това място ще ми липсва. В действителност си помислих, че сте една от тях, когато ви чух. Инспектор или нещо такова. Но се оказа, че не сте.

— Не, не съм инспектор. Пиша книга за един човек, който някога е живял тук.

— Момичетата Ейнджълфийлд?

— Да.

Аурелиус кимна замислено.

— Те бяха близначки, нали знаете? Представете си само! За миг очите му се отнесоха някъде много далеч.

— Ще дойдете ли пак, Маргарет? — попита той, а аз вдигнах чантата си.

— Сигурно.

Той бръкна в джоба си и извади една картичка. „Аурелиус Лав, Традиционна английска кухня, кетъринг за сватби, кръщенета и приеми.“ Посочи адреса и телефонния номер.

— Телефонирайте ми, когато решите да дойдете. Трябва да ми гостувате и да ви почерпя с истински чай.

Преди да се разделим, Аурелиус взе ръката ми и я потупа леко. После масивната му фигура се понесе по широките стъпала и той затвори тежката врата зад себе си.

Слязох бавно до църквата. Мислех за непознатия странник, когото бях срещнала и с когото се бях сприятелила. А докато минавах през портата, изведнъж си помислих, че може би аз бях странницата. Това само моето въображение ли бе, или откакто срещнах мис Уинтър, не бях съвсем на себе си?

Гробовете

Бях закъсняла и за снимки и дума не можеше да става. Така че тръгнах да се разхождам из църковната градина и извадих бележника си за всеки случай. Ейнджълфийлд беше старо селище, но малко, и нямаше много гробове. Намерих Джон Дигенс — Преселил се е градините на Бога, и една жена, Марта Дюн — Вярна рабиня Божия, чиято дати на раждане и смърт съответстваха приблизително на онова, което очаквах за Мисус. Преписах имената, датите и надписите в бележника си. На един от гробовете имаше свежи цветя, пъстър букет от оранжеви хризантеми, и аз се приближих, за да видя кой беше човекът, за когото си спомняха с толкова обич и топлота. Беше Джоан Мери Лав — Незабравима.

Колкото и да търсех, не видях никъде името Ейнджълфийлд. Но това не ме изненада, фамилията от голямата къща едва ли щеше да има обикновени гробове в църковния двор. Техните гробници трябваше да са по-внушителни, украсени с изображения и с дългата история на рода, гравирана на мраморните плочи. И навярно бяха вътре в църквата.

Тя беше мрачна. Древни прозорците — тесни парчета от зеленикаво стъкло, издялани в дебелите каменни рамки на арките, пропускаха мъртвешка светлина, която едва осветяваше бледите каменни арки и колони, побелелите сводове между черните греди на тавана и гладко полираните дървени пейки. Когато зрението ми се приспособи към полумрака, се огледах за паметни плочи в малката капела. Всички Ейнджълфийлд, мъртви от векове, имаха своите епитафии тук, словоохотливи редове за възхвала, гравирани в скъпия мрамор. Някой ден щях да се върна, за да дешифрирам надгробните надписи на тези по-стари поколения; днес обаче трябваше да намеря само няколко имена.

Със смъртта на Джордж Ейнджълфийлд словоохотливостта на рода сякаш секваше. Чарли и Изабел — по презумпция се досетих, че те бяха решили така, изглежда, не бяха имали намерение да опишат живота и смъртта на баща си за поколенията с много думи.

„Освободен от земните неволи, сега той е при Спасителя“ — беше лаконичното послание върху камъка. Ролята, която Изабел бе изиграла на този свят, и нейното напускане бе събрана в най-обикновеното изречение: „Многообичната ни майка и сестра отиде на по-хубаво място.“ Записах всичко в бележника си и направих бърза сметка. Беше умряла по-млада от мен! Не така трагично млада като съпруга си, но все пак това не бе възраст за напускане на този свят.

Почти щях да пропусна Чарли. Тъкмо мислех вече да се предам и да се откажа, когато очите ми най-накрая забелязаха малък тъмен камък. Толкова малък и толкова черен, сякаш да остане незабележим или най-малкото незначителен. Нямаше златно покритие, което да придаде релеф на думите, и понеже не можах да ги разчета, аз вдигнах ръка и опипах надписа с пръстите си като Брайлово писмо, дума по дума.

„Чарли Ейнджълфийлд.

Той изчезна в нощната тъма. Никога повече няма да го видим.“

Нямаше дати.

Почувствах неочакван хлад. Кой беше избрал текста? — зачудих се аз. Дали беше Вида Уинтър? И какво се криеше зад думите? Дали не бе скръбта от загубата? Или триумфалното сбогом на оцелелите, отправено към смахнатия калпазанин?

Напуснах църквата и тръгнах бавно по чакълестата алея към портата, когато почувствах, нечий лек поглед в гърба си. Аурелиус си бе отишъл, тогава кой беше? Може би духът на Ейнджълфийлд? Или изгорелите очи на самата къща? Най-вероятно беше просто елен, който ме наблюдаваше невидим от сенките на гората.

— Срамота е — сгълча ме същата вечер татко в магазина — да не си дойдеш у дома поне за няколко часа.

— Аз съм си у дома — протестирах с престорена небрежност. Но знаех, че майка ми бе тази, която го бе наговорила. Истината бе, че не можех да понеса нито тенекиения блясък, нито примитивната бледност на нейната къща. Аз живеех постоянно сред сенки, бях приятел със скръбта си, но знаех, че в дома на майка ми скръбта ми не бе добре дошла. Тя може би искаше една жива, весела, приказлива дъщеря, чиято жизненост щеше да й помогне да прогони своите страхове. Всъщност тя се страхуваше от моето мълчание. Предпочитах да стоя надалеч.

— Имам много малко време — обясних на татко. — Мис Уинтър е нетърпелива и ще трябва да съкратим работата си. И в края на краищата до Коледа остават само няколко седмици. Ще се върна тогава.

— Добре. Коледа наистина е скоро.

Той изглеждаше тъжен и разтревожен. Знаех каква беше причината и съжалявах, че не мога да направя нищо за това.

— Взех няколко книги със себе си. Оставих бележка върху картона с индексите.

— Добре. Няма проблеми.

През нощта ме събуди някакво притискане в ръба на леглото. Ръбата и ъгловата кост се допираше до плътта ми през чаршафите.

Това е тя! Най-после дойде за мен!

Всичко, което трябва да направя, е да отворя очи и да я погледна. Но страхът ме скова. Каква щеше да бъде? На какво щеше да прилича? На мен? Висока и тънка с тъмни очи? Или — и това бе, от което се страхувах най-много — тя идваше направо от гроба? Какво бе това ужасно нещо, с което щях да се съединя — да се слея отново?

Страхът се стопи. Събудих се.

Натискът през завивките го нямаше, сигурно бях сънувала. Не знам дали бях облекчена или разочарована.

Станах, събрах нещата си и в дрезгавината на зимното утро отидох на гарата, за да взема първия влак на север.

Среда

Пристигането на Хестър

Когато напуснах Йоркшир, беше средата на ноември; когато се върнах, изтичаха последните му дни.

Декември ми носи главоболия и намалява и без това липсващия ми апетит. Той ме прави неспокойна, държи ме будна нощем със своя влажен, хладен мрак. Вътре в мен има един часовник, който започна да тиктака на първи декември, отмервайки дните, часовете и минутите, отброявайки ги до един определен ден — годишнината от деня, в който животът ми е бил даден и отнет — моят рожден ден. Не обичам месец декември.

Тази година към лошото ми предчувствие се прибави и лошото време. Над къщата заплашително висеше тежко небе, потапяйки ни в постоянен и неясен полумрак. Върнах се обратно тук и намерих Джудит да припка от стая в стая, за да събира лампите от бюрата, лампионите и лампите за четене, които никога не се използваха, и да ги подрежда в библиотеката, всекидневната и в моята стая. Всичко, което можеше да държи далеч мрачната сивота, която се спотайваше във всеки ъгъл, под всеки стол, в гънките на завесите и дамаската на мебелите, трябваше да влезе в действие.

Мис Уинтър не ми зададе никакви въпроси за моето отсъствие, нито пък каза нещо за развитието на болестта си, чието влошаване беше очевидно. Кашмирените шалове падаха в празни и свободни гънки около смаляващото се тяло, а върху пръстите й рубините и изумрудите сякаш се бяха разширили, толкова тънки бяха станали ръцете й. Тясната бяла ивица, която беше едва видима в основата на косата й, преди да тръгна, сега се бе разширила; тя пълзеше по всеки косъм, като разводняваше медните тонове и ги превръщаше в слаба сянка на оранжево. Но въпреки крехкостта си мис Уинтър изглеждаше изпълнена с някаква сила, в нея кипеше някаква енергия, която погазваше и стъпкваше всяка слабост, болест и възрастта. Когато отидох в библиотеката, преди още да седна и да извадя бележника се, тя започна да говори, подхващайки приказката оттам, където я бе прекъснала, сякаш не можеше да я задържи в себе си нито миг повече.

След като Изабел вече я нямаше, в селото решиха, че трябва да се направи нещо за децата. Те бяха на тринадесет години — възраст, в която трябваше да бъдат гледани и съпровождани. Момичетата се нуждаеха от женско напътствие и влияние. Дали да не ги изпратят в някое училище? Макар че кое училище щеше да приеме такива деца? Всички се съгласиха, че за училище и дума не може да става, затова решиха да наемат гувернантка.

Името й бе Хестър. Хестър Бъроу. Нито името, нито пък тя бяха особено красиви.

Доктор Модели организира всичко. Чарли, потънал в скръб, едва разбираше какво става, а до Джон-да-диг и Мисус, които бяха само слуги в къщата, никой не се допита. Докторът се свърза с господин Ломакс, адвокатът на семейството, и с помощта на банкера уточниха всички подробности.

Безпомощни и пасивни, всички ние споделяхме очакването, всеки със собствената си буря от емоции. Мисус беше раздвоена. Тя инстинктивно изпитваше подозрение към непознатата, която щеше да навлезе в нейната територия, и се боеше от онова, което щеше да бъде изисквано от нея — защото работеше от години и знаеше възможностите си. Но таеше и надежда, че гувернантката ще въведе някакъв ред у децата, ще възстанови добрите маниери и нормалността в къщата. Всъщност нейното желание за нормален живот бе толкова голямо, че още преди появата й започна да издава заповеди, сякаш ние бяхме деца, които ще отстъпят и ще ги изпълнят. Безсмислено е да споменавам, че изобщо не й обърнахме внимание.

Чувствата на Джон-да-диг не бяха така раздвоени, всъщност бяха напълно враждебни. Той не бе потънал в разсъжденията и догадките на Мисус как ще потръгне животът и с каменно мълчание отхвърляше оптимизма, който бе готов да се настани в сърцето му. „Ако тя е подходящ човек…“ или „Никой не знае как ще се оправят нещата…“ — казваше Мисус, но той гледаше упорито през кухненския прозорец и мълчеше. Когато докторът му предложи да вземе двуколката, за да посрещне гувернантката на гарата, Джон бе открито враждебен и дори груб.

— Нямам време да се мотая из окръга подир фустата на някаква си проклета даскалица — отвърна троснато той и докторът бе принуден лично да посрещне гувернантката. След инцидента с градината Джон не беше същият и сега, със задаващата се промяна, той прекарваше часове наред сам, размишлявайки върху собствените си страхове и грижи за бъдещето. Новодошлият означаваше още две зорки очи, още две наострени уши, в къща, където никой нищо не виждаше, нито слушаше от години. Джон-да-диг, свикнал с поверителността и тайните на този дом, предчувстваше неприятности.

Ние всички бяхме уплашени, но по различен начин. Всички, с изключение на Чарли. Когато дойде денят, само Чарли си беше такъв, какъвто винаги е бил. Заключен и далеч от погледите ни, неговото присъствие се усещаше само благодарение на блъскането и чукането, които се разнасяха от време на време и с които бяхме свикнали. В скръбта си по Изабел той не забелязваше нито дните, нито времето, а пристигането на гувернантката за него не означаваше нищо.

Онази сутрин ние мързелувахме в една от предните стаи на първия етаж, която би могла да се нарече спалня, ако леглото можеше да се види под купчината боклуци. Емелин чоплеше сребристите конци на бродерията върху завесите. Когато успя да измъкне една нишка, тя тайно я пъхна в джоба си, за да я добави към сврачето гнездо със съкровища под леглото й. Но и тя като всички бе заразена от чувството за очакване, което тегнеше в къщата.

Емелин първа чу двуколката, скочи и се приближи до прозореца. Видя как новопристигнала слезе, изтръска праха от полата си с два бързи замаха и се огледа. Първо към предната врата, после вляво, вдясно и накрая — аз отскочих назад, нагоре. Вероятно ни бе възприела като игра на светлината или може би е сметнала, че завесата е била раздвижена от вятъра през счупеното стъкло. Каквото и да бе видяла, това не можеше да сме ние.

Но ние я видяхме. Гледахме през новата дупка, направена от Емелин в пердето. Не знаехме какво да мислим. Хестър беше със среден ръст, със средно телосложение. Косата й не бе нито жълта, нито кафява. Кожата й имаше същия цвят. Палто, обувки, рокля, шапка: всичко в един и същ неясен, бозав оттенък. Гледахме я, докато очите не ни заболяха. Нейното обикновено дребно лице светеше. В дрехите и косата й нещо блестеше. От багажа й се излъчваше някакво сияние. Нещо хвърляше светлина около личността й, нещо я правеше екзотична.

Нямахме представа какво беше и никога преди не си го бяхме представяли.

По-късно открихме какво беше.

Хестър беше чиста. Изтъркана и измита със сапун, изплакната, полирана.

Можете да си представите какво си е помислила за Ейнджълфийлд.

Четвърт час след като влезе в къщата, тя изпрати Мисус да ни повика. Ние не й обърнахме внимание и изчакахме да видим какво ще стане. Чакахме. И чакахме. Нищо не се случи.

Тогава Хестър ни обърка за първи път, само че трябваше да се досетим. Целият ни опит в криенето щеше да бъде безполезен, ако не дойдеше да ни търси. А тя не дойде. И така ние висяхме в стаята, все повече и повече отегчени — беше ни скучно, после се разсърдихме заради любопитството, което пусна семена в нас въпреки съпротивата ни. Започнахме да се ослушваме за звуците, които идеха от долния етаж: гласът на Джон-да-диг, местене на мебели, някой ковеше и чукаше нещо. После настъпи тишина. На обяд пак бяхме повикани и отново не отидохме. В шест часа Мисус ни извика за трети път.

— Елате да вечеряте с новата си гувернантка, деца. Останахме в стаята. Никой не дойде. Тогава за пръв път у нас се породи чувството, че новодошлата беше сила, с която щеше да се наложи да се съобразяваме.

По-късно до ушите ни достигнаха звуците, подсказващи, че прислугата се готви да си ляга. Стъпки по стълбите, Мисус, която казва: „Надявам се да ви е удобно, госпожице“ и гласът на гувернантката като стомана, скрита в кадифе:

— Сигурна съм, госпожо Дюн. Благодаря за всичко.

— Колкото до момичетата, госпожице Бъроу…

— Не се тревожете за тях, госпожо Дюн. Всичко ще бъде наред. Лека нощ.

И след като стъпките на Мисус заглъхнаха по стълбите надолу, всичко утихна.

Нощта падна и цялата къща заспа. Освен нас. Опитите на Мисус да ни научи, че нощта е за спане, се бях провалили, както и всички нейни уроци, а ние не се страхувахме от тъмното. Отидохме пред вратата на гувернантката, за да подслушваме, но не чухме нищо, освен скърцането на мишка под дъските, така че слязохме долу при килера с храна.

Вратата му обаче не можеше да се отвори. Досега катинарът й не беше използван, но тази нощ той дори беше прясно смазан с олио.

Емелин търпеливо чакаше, сигурна, че след миг ще има хляб, масло и конфитюр.

Но нямаше нужда да изпадаме в паника. Джобът на престилката на Мисус. Ето къде трябваше да бъде ключът. Ключовете винаги стояха там: една връзка ръждиви неизползвани ключове за врати, катинари и бюфети из цялата къща.

Джобът беше празен.

Емелин се размърда неспокойно, чудейки се защо се бавя.

Гувернантката се очертаваше като истинско предизвикателство. Но тя нямаше да успее да ни хване по този начин. Щяхме да се измъкнем. Винаги можехме да влезем в селските къщи и да задигнем нещо за хапване.

Дръжката на вратата на кухнята се завъртя и спря. Никакво дърпане, бутане и натискане не можаха да я отворят. Беше заключена.

Счупеният прозорец в гостната беше преграден с дъски, а капаците в трапезарията бяха спуснати. Имаше още само един шанс. Коридорът и голямата двойна врата. Напълно объркана, Емелин вървеше след мен. Тя беше гладна. Защо беше цялата тази врява с вратите и прозорците? Колко време щеше да мине, преди да успее да напълни коремчето си с храна?

Един лъч от лунната светлина, обагрен в синьо от цветните стъкла на прозорците в коридора, бе достатъчен да освети огромните болтове, тежки и недостижими, които бяха добре смазани и пъхнати на местата им в горната част на двойната врата.

Бяхме заключени в затвор.

— Ам, ам — продума Емелин.

Беше гладна. А когато Емелин е гладна, трябва да бъде нахранена. Беше съвсем просто.

Бяхме в трудно положение. Мина много време, докато най-накрая бедният малък мозък на Емелин осъзна, че няма достъп до храната, за която копнееше. В очите й се появи недоумение, тя отвори уста и започна да вие.

Плачът й се изви по каменните стълби, зави по коридора наляво, изкачи още един завой на стълбите и се промуши под вратата на спалнята на гувернантката.

Скоро към него се прибави и още един звук. Не сляпото тътрене на Мисус, а точните, отсечени като метроном стъпки на Хестър Бъроу. Едно отчетливо, ритмично чук, чук, чук. Надолу по стълбите, през коридора, до галерията.

Потърсих убежище в гънките на дългата завеса, преди тя да се появи на площадката на галерията. Беше полунощ. Хестър стоеше на най-горното стъпало на стълбището — една стегната малка фигурка, нито слаба, нито дебела, спокойна и уверена. В своя пристегнат с колан халат и с прилежно сресаната си коса тя изглеждаше така, сякаш бе спала седнала и е готова за утрото. Косата й бе рядка и прилепваше плътно по главата, лицето й бе плоско, носът дундест. Тя беше обикновена, дори нещо по-лошо от обикновена.

Но тя привличаше очите.

Емелин, която хленчеше и скимтеше от глад само до преди минута в подножието на стълбите, след появата на Хестър спря да плаче и я загледа, очевидно омиротворена, сякаш пред нея се бе появил поднос, пълен догоре с кейк.

— Радвам се да те видя — каза Хестър и слезе по стълбите. — Ти коя си? Аделин или Емелин?

Емелин стоеше мълчаливо с отворена уста.

— Няма значение. Искаш ли да вечеряш? А къде е сестра ти? Тя ще иска ли нещо?

— Ам — продума Емелин и аз не знаех дали произнесе думата „вечеря“, или Хестър я бе провокирала.

Гувернантката се огледа, търсейки другата близначка. Завесата очевидно й се видя само завеса, защото след бърз поглед тя насочи цялото си внимание отново върху Емелин.

— Ела с мен — усмихна й се тя и извади един ключ от джоба си. Той беше чист, сребристосин, полиран до блясък и блещукаше примамливо. Това свърши работа.

— Свети — произнесе Емелин и без да знае какво беше това, нито магията, която го предизвикваше, последва ключа — и Хестър заедно с него — обратно по студените коридори към кухнята.

В гънките на завесата моят глад отстъпи място на гнева. Хестър и нейният ключ! Дяволите да я вземат! Емелин! Беше същото като с детската количка. Историята се повтаряше отново. Това беше любов.

В тази нощ Хестър спечели първата си победа.

Запуснатостта на къщата не повлия на свежестта и чистотата на нашата гувернантка по начина, по който човек би очаквал. Вместо това се случи друго. Няколкото лъча светлина, изцедени и прашни, който успяваха да се промъкнат през мръсните прозорци и тежките завеси, сякаш падаха постоянно и само върху Хестър. Тя ги привличаше и събираше върху себе си и ги отразяваше обратно в мрачината, съживени от докосването си с нея. Малко по малко блещукането се разширяваше от Хестър към цялата къща. Още през първия ден нейната стая бе променена. Тя свали завесите и ги сложи във ваната със сапунена вода. После ги простря на въжето, където слънцето и вятърът събудиха неочаквани и невиждани досега шарки от розови и жълти рози. Докато съхнеха, тя изми прозорците с вестник и оцет и светлината нахлу вътре. Когато вече можеше да вижда какво върши, изстърга стаята от пода до тавана. Докато падне вечерта, Хестър създаде едно малко райско кътче от чистота между четирите стени. И това беше само началото.

Със сапун и белина, с енергия и решителност тя наложи хигиената в къщата. Там, където поколения наред обитатели бяха задръствали и трупали безцелно, Хестър се появи като пролетно прочистващо чудо. В продължение на тридесет години ходът на живота вътре се измерваше с бавното движение на прашинките прах, хванати от случаен лъч уморена слънчева светлина. Сега малките крачета на Хестър отмерваха минутите и секундите и с енергичното забърсване на парцала за прах прашинките изчезваха.

След като почистването стана задължително, първото нещо, което щеше да претърпи промени, беше къщата. Нашата нова гувернантка направи щателна обиколка от мазето до тавана, цъкайки и мръщейки се на всеки етаж. Нямаше нито един шкаф или ниша, които да убегнат от нейното внимание; с молив и бележник в ръка тя проверяваше всяка стая, отбелязваше си влажните петна и дупките на мишките и плъховете, проверяваше врати и дъски за скърцане, опитваше стари ключове в стари ключалки и си отбелязваше кой за къде е. Тя оставяше зад себе си вратите заключени. Въпреки че това бе само първата й „обиколка“, нещо като подготвителен стадий за основен ремонт, Хестър направи промени във всяка стая, в която влезе: сгъна и остави спретнато на стола купчината одеяла, хвърлени в ъгъла; вдигна и пъхна под мишницата си книга, за да я върне в библиотеката; оправи линията на завесите. Всичко това бе извършено със забележителна бързина, но без да създава впечатление за стихийност. Сякаш трябваше само да хвърли едно око из стаята, и тъмнината се отдръпваше, хаосът се засрамваше и духовете започваха да бият отбой. По този начин всяка стая бе „Хестъризирана“.

Таванът беше онова, което я спря в похода, който бе предприела. Челюстта й увисна и тя гледаше слисано и ужасено състоянието на подпокривното пространство. Но дори пред лицето на този хаос Хестър бе непобедима. Тя се стегна, стисна устни и започна да драска в бележника си с още по-голяма енергичност. На другия ден дойде строителят. Познавахме го от селото: един бавен мъж с мудна походка. Като говореше, той разтягаше гласните, може би да даде на устата си почивка преди следващата съгласна. Винаги вършеше шест или седем неща едновременно и рядко довършваше някое от тях; прекарваше работните си дни в пушенето на цигари и в наблюдаване на работата с фаталистично поклащане на глава.

Майсторът изкачи нашите стълби с типичния си ленив маниер и след като прекара пет минути с Хестър, чухме чука му да блъска без почивка. Тя го бе ентусиазирала.

За няколко дни в къщата бе установено определено време за ядене, време за спане, време за ставане. След няколко дни вече имаше чисти обувки за вътре и чисти ботуши за навън. Не само това, но копринените рокли бяха почистени, закърпени, стегнати, така че да ни стават, и окачени за някакъв митичен „празничен момент“, а за всеки ден се появиха едни смешни нови роклички от син и зелен памучен поплин с бели колани и якички.

Емелин процъфтяваше в новите условия. Тя беше добре и навреме нахранена, позволено й бе да играе (под наблюдение с блестящите ключове на Хестър). Дори разви страст към къпането. Отначало се бореше и съпротивляваше, като викаше, крещеше и риташе Хестър и Мисус, които я събличаха и потапяха във ваната, но когато след банята се видя в огледалото, когато видя себе си чиста и със спретнато сплетена коса, завързана със зелена панделка, устата й се отвори от удивление и тя изпадна в поредния си екстаз.

Харесваше й да бъде блестяща. Да свети. Когато Емелин бе в присъствието на Хестър, тя обикновено изучаваше лицето й крадешком в търсенето на усмивка. Когато Хестър се усмихваше — това не бе чак толкова рядко явление — Емелин я гледаше с обожание. Не след дълго и тя се научи да се усмихва.

Другите членове на семейството също претърпяха промяна. Очите на Мисус бяха прегледани от доктора и въпреки оплакванията и жалбите й, бе заведена на специалист. При завръщането си отново можеше да вижда. Мисус бе толкова доволна да види къщата в новото й състояние, че всички години, които бе преживяла в сивия полумрак, изчезнаха, направо паднаха от раменете й и тя значително се подмлади и се присъедини към Хестър в този смел нов свят. Дори Джон-да-диг, който в началото се подчиняваше на заповедите на Хестър доста неохотно и се държеше далеч от нейните светли и всевиждащи очи, не можа да устои на положителния ефект от енергичната й дейност в къщата. Без да каже нищо на никого, той взе своите ножици и за пръв път след онази поразия влезе в градината.

Чарли бе най-малко повлиян. Той странеше от Хестър, което устройваше и двамата. Тя нямаше желание да върши нищо повече от работата си, а нейната работа бяхме ние. Нашите мисли, тела и души — да, но нашият попечител бе извън нейната юрисдикция. Така тя го остави на мира. Тя не бе Джейн Еър, а той не бе господин Рочестър. Чарли се оттегли в старото детско крило на втория етаж, зад здраво заключената врата, където той и спомените му гноясваха и се разлагаха в мръсотията. За него ефектът на Хестър се ограничаваше до редовно хранене и до една твърда ръка, която да управлява финансите му, които под честното, но лекомислено управление на Мисус се бяха стопили от безскрупулни търговци и продавачи. Той не забеляза нито една от промените в къщата, а ако ги бе забелязал, съмнявам се, че са му направили впечатление или че изобщо го интересуваше какво става в Ейнджълфийлд Хаус.

Но Хестър държеше децата под контрол и далеч от него; и ако се бе замислил за това, би трябвало дай бъде благодарен. При управлението на Хестър вече нямаше причини съседите да идват и да се оплакват от близначките, нямаше причина да ходи в кухнята, за да си взема сандвич, направен от Мисус, и на първо място — нямаше причина да напуска дори и за миг онзи въображаем свят, който бе населил с Изабел, само с Изабел, винаги с Изабел.

Онова, което загуби като територия, Чарли спечели като свобода. Той никога не чу Хестър; никога не говори с нея, не я видя нито веднъж; мисълта за нея никога не наруши мислите и не влезе в главата му. Нейното присъствие за него бе напълно задоволително.

Хестър триумфираше. Тя може да изглеждаше като картоф, но нямаше нещо, което това момиче да не може да направи, след като веднъж си го е наумила.

Мис Уинтър направи пауза, очите й се взираха в ъгъла на стаята и оживялото й минало. В ъгълчетата на устата и на очите й трепкаше злочестина. Усещайки колко тънка е нишката, която я свързваше с миналото й, аз бях едновременно обезпокоена да не я прекъсна и точно толкова нетърпелива да продължи разказа си.

Паузата продължи доста време.

— А вие? — попитах тихо. — Какво стана с вас?

— Аз ли? — тя премига разсеяно. — О, аз я харесах. В това беше бедата.

Беда? Какво искаше да каже?

Тя отново премига, размърда се в стола и ме погледна с един нов, остър и проницателен поглед. Беше прекъснала нишката.

— Мисля, че за днес е достатъчно. Сега можете да си вървите.

Кутията с животи

С историята за Хестър се върнах бързо към обичайния си ритъм и програма. Сутрин слушах мис Уинтър да ми разказва своята приказка, като вече не си правех труда да нося бележника си. По-късно в стаята си с купчинката хартия, моите дванадесет подострени молива и вярната ми острилка аз описвах онова, което бях запомнила. Докато думите се изливаха върху листа, те събуждаха гласа на мис Уинтър в ухото ми; по-късно, когато четях на глас онова, което бях написала, чувствах как лицето ми се променя и придобива нейното изражение. Лявата ми ръка си вдигаше и падаше с нейния жест, докато дясната лежеше в скута ми, сякаш бе осакатена. В главата ми думите се превръщаха в картини. Хестър, чиста и спретната, заобиколена от някакво сребристо сияние; ореолът около тялото й през цялото се време се разширяваше. Той обхващаше и завладяваше първо нейната стая, после къщата, накрая обитателите й. Мисус, превърнала се от бавно движеща се фигура в мрака в човек, чиито очи са ясни от възвърнатото зрение. И Емелин, която под очарованието на светлата аура на Хестър се бе превърнала от мръсно, зле възпитано дете в чисто, привлекателно, пухкаво малко момиче. Хестър хвърляше своята светлина дори върху градината с фигурите, където осветяваше осакатените клонки на тисовите дървета и караше да покълва свежа зеленина. Разбира се, там беше и Чарли, движещ се тежко в тъмнината извън кръга, чут, но невидим. И Джон-да-диг, градинарят със странното име, скитащ из своя периметър без желание да бъде изваден на светло. И Аделин, мистериозната Аделин, в чието сърце се таеше мракът.

За всички мои биографични проекти имах кутия с животи. Кутия с индекс карти, съдържащи подробности — име, професия, дати, местоживеене и всякаква друга информация, която изглежда необходима за всички хора, които са играли някаква роля и са имали значение в живота на моя субект. Никога не знаех какво да правя с тези кутии. В зависимост от настроението ми понякога те ми се струваха като хроника за развеселяване на мъртвите („Виж! — представях си как казват те, докато надничат през стъклото към мен. — Тя е написала тези картички за нас! Само като си помисли човек, че сме мъртви от двеста години!“.) Или когато стъклото бе прекалено тъмно и аз се чувствах изхвърлена и сама от другата му страна, картичките ми приличаха на картонени надгробни паметници, безименни и студени, а самата кутия бе мъртва като гробище. Описанието на образите от мис Уинтър бе ограничено, и докато ги размесвах в ръцете си, тяхната оскъдност и неубедителност ме поразяваше и плашеше. Получавах една история, но въпреки информацията все пак бях лишена от онова, което ми бе нужно.

Взех едно чисто картонче и започнах да пиша.

„Хестър Бъроу.

Гувернантка.

Ейнджълфийлд Хаус.

Родена на…?

Умряла на…?“

Спрях. Замислих се. Направих няколко сметки с пръстите си. Момичетата са били само на тринадесет. А Хестър не е била стара. С цялата тази енергия не би могла да бъде. Дали е била на тридесет? А ако е била на двадесет и пет? Само дванадесет години по-голяма от тях… Беше ли възможно това? — зачудих се. Мис Уинтър умираше на седемдесет. Но не бе задължително някой човек, по-възрастен от нея, вече да е умрял. Какви бяха шансовете за това?

Имаше само едно нещо, което трябваше да направя. Добавих още една бележка на картончето и подчертах написаното: „Да я намеря.“

Дали защото реших да търся Хестър, същата вечер я видях в съня си?

Една плоска фигура, облечена със стегнат с колан халат, стоеше на площадката на галерията и клатеше глава, свила устни при вида на овъглените от пожара стени, счупените подове и бръшляна, виещ се по каменните стъпала. Колко светло бе всичко около нея в средата на този хаос! Колко успокояващо! Приближих, привлечена като молец. Но когато влязох в нейния магически кръг, не се случи нищо. Бързите очи на Хестър шареха тук и там, виждаха всичко и спряха върху фигурата зад мен. Зад гърба ми. Моята близначка, или така си мислех в съня си. Но когато очите й минаха над мен, те не ме видяха.

Събудих се с един познат изгарящ мраз отстрани на тялото ми и преразгледах образите от съня си, за да разбера източника на моя ужас. В самата Хестър нямаше нищо страшно. Нямаше нищо тревожно в плавния й поглед, който премина през мен и моето лице. Значи причината да треперя в леглото си не бе онова, което съм видяла в съня си, а аз самата. Ако Хестър не ме виждаше, то сигурно означаваше, че бях дух. А ако бях дух, тогава значи бях мъртва. Как би могло да бъде другояче?

Станах и отидох в банята, за да измия страха си. Избягвайки огледалото, погледнах ръцете си под водата, но видът им ме изпълни с ужас. Докато съществуваха тук, знаех, че в същото време съществуват и от другата страна, където бяха мъртви. И очите, които ги гледаха, моите очи, на онова, другото място също бяха мъртви. Мозъкът ми, който мислеше тези неща, не беше ли и той също мъртъв? Обзе ме ужас. Какъв вид неестествено същество бях аз? Какво извращение на природата бе онова, което разделя една личност между две тела преди раждането, а после убива едното от тях? И какво бях аз, тази, която бях останала? Полумъртва изгнаница в света на живите през деня, докато през нощта душата ми се вкопчваше здраво към близначката си в едно сенчесто преддверие на ада.

Запалих рано-рано огъня, направих си какао и като се завих с халата и одеялото, седнах да напиша писмо на баща си. Как вървеше магазинът, как беше майка ми и как беше той, и как трябва да постъпи човек, ако иска да открие някого? Дали частните детективи съществуват в реалния свят или само в книгите? Описах му малкото, което знаех за Хестър. Можеше ли да се започне издирване с толкова оскъдна информация? Дали някой частен детектив щеше да се заеме с работата, която бях намислила? Ако ли не, кой би могъл?

Препрочетох писмото си. Кратко и разумно, то не издаваше нищо от страховете ми. Зората се пукна. Треперенето ми престана. Скоро щеше да дойде Джудит със закуската.

Окото зад тисовото дърво

Нямаше нещо, което новата гувернантка да не може да направи, ако си го бе наумила.

Поне така изглеждаха нещата първоначално.

Но след време на хоризонта започнаха да се трупат облаци. Появиха се трудности. Първо бе нейната кавга с Мисус. Хестър, след като почистеше и оправеше стаите, ги оставяше заключени. Скоро обаче с изненада откри, че някой ги отключва. Тя извика Мисус при себе си.

— Какъв е смисълът — попита строго тя — стаите да стоят отворени, когато никой не ги използва? Сама можеш да видиш какво става: момичетата влизат навсякъде и създават хаос там, където преди това вече съм въвела ред. Така моята и твоята работа се обезсмислят.

Мисус изглеждаше съгласна с нея и Хестър беше напълно удовлетворена. Но една седмица по-късно отново откри отворени вратите, които трябваше да бъдат заключени, и отново повика Мисус. Този път нямаше намерение да приеме някакво неясно обещание, а бе твърдо решила да стигне до същността на проблема.

— Въздухът е виновен — обясни Мисус. — Без въздух, който да циркулира, къщата ще стане ужасно влажна.

С прости думи Хестър изнесе на Мисус лекция за циркулацията на въздуха и влагата и я отпрати, този път убедена, че е решила проблема.

Една седмица по-късно обаче тя отново забеляза, че вратите са отключени. Този път не повика Мисус, а се замисли. Имаше нещо повече в тези отворени врати, което не се виждаше на пръв поглед. Тя реши да проследи Мисус и да открие какво точно става.

Вторият проблем включваше Джон-да-диг. Неговото подозрение към нея не убягна от вниманието й, но Хестър не направи въпрос от това. Тя беше непознатата в къщата и тя трябваше да покаже, че е тук за доброто на всички, а не да причинява неприятности. Знаеше, че с времето ще го победи. Въпреки че той вече малко по малко започваше да свиква с нейното присъствие. И един ден подозрителността му се прояви отново, но в нещо съвсем различно. Хестър потърси помощ от Джон за нещо съвсем обикновено. Била видяла в нашата градина — поне така твърдеше — дете от селото, което по това време би трябвало да е на училище.

— Кое е това дете? — искаше да знае тя. — Кои са родителите му?

— Защо ме питаш? То няма нищо общо с мен — отвърна така начумерено Джон, че тя сви знамената.

— Не казвам, че има нещо общо с теб — отвърна спокойно Хестър, — но детето трябва да е на училище. Сигурна съм, че ще се съгласиш с мен за това. Ако просто ми кажеш кое е, аз ще говоря с родителите и учителите.

Джон-да-диг сви рамене и понечи да си тръгне, но тя не беше жена, с която да се отнасят по този начин. Мина и застана пред него, като повтори въпроса си. Защо не? Той бе достатъчно разумен и тя го бе попитала напълно цивилизовано. Каква причина би имал човек да не й отговори?

Но въпреки това Джон мълчеше.

— Тук деца от селото не идват — беше единственият му отговор.

— Това беше дошло — настоя тя.

— Те стоят надалеч от страх.

— Глупости! Това са смешки! От какво се страхуват? Детето беше с шапка с широка периферия и мъжки панталони с отрязани крачоли. Видът му бе много очебиен. Ти трябва да знаеш кое е то. — Не съм видял никакво дете — дойде отговорът и Джон отново направи опит да си тръгне.

Хестър обаче бе особено упорита.

— Но ти не може да не си го видял…

— Човек трябва да има определена нагласа, госпойце, за да вижда неща, които не са там. Колкото до мен, аз съм разумен човек. Там, където няма нищо за виждане, не виждам нищо. Ако бях на ваше място, щях да направя същото. Пожелавам ви приятен ден.

С тези думи Джон си тръгна и този път Хестър не направи опит да блокира пътя му. Тя просто остана, клатейки в недоумение глава, чудейки се какво, по дяволите, бе накарало този мъж да се държи така. Ейнджълфийлд, както изглежда, беше къща, пълна със загадки. Все пак на света нямаше нищо, което тя да обичаше повече от умствените упражнения. Скоро щеше да стигне до дъното на нещата, закани се Хестър.

Интелигентността и вътрешното усещане на Хестър наистина бяха изключителни. Да вземем например навика й да оставя близнаците да блъскат главите си известно време, докато тя следва собствения си план. Първо ги наблюдаваше отблизо, вземайки под внимание умората им, наближаването на часа за ядене, начините, по които изразходваха енергията си или почиваха. Когато видя, че близначките спират за един час, за да се отдадат на тихо излежаване в къщата, тя ги остави на спокойствие. В един от тези случаи Хестър си бе наумила нещо специално. Докторът щеше да дойде и тя искаше да се срещне с него насаме. Имаше нужда от разговор с него.

Бедната глупава Хестър. Няма тайно място там, където има деца.

Тя го посрещна на предната врата.

— Днес е хубав ден. Искате ли да се разходим в градината?

Те тръгнаха към градината, без да знаят, че момичетата ги следват.

— Направили сте чудеса, госпожице Бъроу — започна докторът. — Емелин е напълно променена, просто е неузнаваема.

— О, не — отвърна Хестър.

— Да, да, уверявам ви. Силно съм впечатлен.

Хестър наведе глава и се обърна леко настрани. Приемайки отговора й за скромност, той замълча, смятайки, че тя е объркана от неговата отлична професионална оценка. Той бе така възхитен и погълнат от новите геометрични форми в градината, че не забеляза ироничния й поглед, иначе щеше да си даде сметка за грешката.

„Разбира се, че Емелин е променена! Като се има пред вид моето присъствие, как би могло да бъде другояче? В това няма никакво чудо.“

Докторът е единственият човек в Ейнджълфийлд, мислела си е тя, който би могъл да я разбере. Обаче дори той не я бе разбрал.

Тя се обърна към него и откри, че пред нея е гърбът му. Той стоеше с ръце в джобовете и гледаше натам, където тисовото дърво свършваше и започваше небето. Неговата спретнато подстригана коса сивееше, а на върха на главата му имаше един идеален розов кръг с диаметър около един инч и половина.

— Джон е поправил успешно пораженията, нанесени от близначките — отбеляза Хестър.

— Какво ги е накарало да го сторят?

— Що се отнася до Емелин, отговорът на този въпрос е лесен. Аделин е накарала сестра си да участва. Колкото до подбудите на Аделин, това вече е доста по-труден въпрос. Съмнявам се, че дори тя самата не знае защо. През повечето време Аделин е управлявана от импулси, които очевидно нямат смисъл. Каквато и да е била причината, за Джон резултатът е бил опустошителен. Неговото семейство се е грижило за тази градина няколко поколения наред.

— Безсърдечие. Най-шокиращото е, че иде от едно дете.

Хестър направи гримаса, без докторът да забележи. На нея й беше ясно, че той не ги познава добре.

— Да, наистина безсърдечие. Въпреки че децата са способни на особено голяма жестокост. Само че ние не обичаме да мислим за тях по този начин.

Те тръгнаха бавно, разговаряйки за работата на Хестър.

На безопасно разстояние от тях, но винаги така, че да ги чува, ги следваше ухото на малкия шпионин. Те се местеха вляво и вдясно, понякога се обръщаха с гръб един към друг, това бе като игра на криеница, един сложен танц.

— Доколкото разбирам, вие сте доволна от резултатите от положените усилия по отношение на Емелин, госпожице Бъроу?

— Да. Още някоя и друга година внимание от моя страна и не виждам причина Емелин да не се откаже от непокорството си завинаги и да се превърне в едно добро и сладко дете, което знае как да се държи. Тя няма да стане по-умна, но все пак не виждам причина, защо един ден да не води напълно приличен начин на живот отделно от сестра си. Може дори да се омъжи. Не всички мъже търсят интелигентността у жената, а Емелин е много привлекателна.

— Това е добре.

— При Аделин нещата обаче стоят различно — въздъхна тя.

— Аделин ме озадачава, доктор Модели. Ще оценя високо вашето медицинско мнение.

Докторът направи любезно лек поклон.

— Ще ви помогна с всичко, което мога. Какво ви тревожи?

— Не съм срещала досега толкова объркано дете — тя направи пауза. — Простете, че ще бъда обстоятелствена, но няма как накратко да се обясни нейната странност.

— Тогава започвайте. Аз не бързам за никъде. Докторът посочи една ниска пейка, зад гърба, на която имаше храст, подкастрен във формата на сложна извита арка. Те седнаха и откриха, че седят с лице към една от най-големите геометрични фигури в градината.

— Вижте, дванадесетоъгълник!

Хестър не обърна внимание на забележката му и започна своето обяснение.

— Аделин е враждебно и агресивно дете. Тя отхвърля моето присъствие в къщата и се противопоставя на всичките ми опити да въведа ред. Храненето й е ексцентрично и капризно; отказва храна, докато не прегладнее, и само тогава яде, но само няколко хапки. Трябва да бъде къпана насила и въпреки че е слаба, са необходими двама души, за да я държат във водата. Всяко топло чувство, което показвам към нея, се посреща с абсолютно безразличие. Тя изглежда неспособна да изпитва нормалния спектър от човешки емоции и, говоря ви съвсем откровено доктор Модели, аз се чудя дали е в състояние да се приобщи към обикновеното човечество.

— Интелигентна ли е?

— По-скоро лукава. Хитра. Но не може да бъде стимулирана да прояви интерес към нещо извън сферата на нейните собствени желания, намерения и апетити.

— А в уроците?

— Вие разбирате, че за момичета като тези класната стая не е онова, което е за нормалните деца. Няма аритметика, нито латински, нито география. Все пак, в интерес на реда и програмата, децата отделят по два часа два пъти на ден и аз ги уча, като им разказвам истории.

— Тя възприема ли тези уроци?

— Само ако знаех как да ви отговоря на този въпрос! Аделин е съвсем дива, доктор Модели! Трябва да бъде привлечена в стаята с измама, трик или нещо друго и понякога се налага Джон да я доведе насила. Тя прави всичко възможно, за да избегне това. Маха с ръце и крака и се запъва на вратата така, че не можеш да я вкараш в стаята. Да седи на чин е практически невъзможно. Много често Джон е принуден да я остави направо на пода. Тя дори не ме поглежда и не слуша, а се оттегля в някакъв свой вътрешен свят.

Докторът слушаше внимателно и кимаше.

— Тежък случай. Нейното поведение ви безпокои и се страхувате, че резултатите от вашите усилия може да не бъдат толкова успешни, както при сестра й. Но вашата констатация за поведението и състоянието на разума й е по-задълбочена, отколкото много студенти по медицина биха могли да направят при същите обстоятелства — усмихна се той чаровно.

Тя го изгледа.

— Все още не съм стигнала до смущаващата част.

— Аха.

— Има методи, които са били успешни при деца като Аделин в миналото. Имам свои собствени стратегии, в които вярвам и които не бих се поколебала да приложа, ако…

Хестър се поколеба и този път докторът бе достатъчно умен да я изчака. Когато продължи отново, говореше бавно и претегляше внимателно всяка своя дума.

— Сякаш в Аделин има някаква мъгла, която я отделя не само от човечеството, но и от самата нея. Понякога мъглата е тънка, понякога дори се вдига и тогава се появява друга Аделин. После мъглата се връща и тя отново е както преди.

Хестър погледна доктора, наблюдавайки реакцията му. Той се намръщи, но над намръщеното му чело, там, където косата му оредяваше, кожата му бе гладка и розова.

— Каква е през тези периоди?

— Външните белези са много малко. Няколко седмици не забелязах феномена, но дори след това изчаках известно време, за да се уверя достатъчно и да се обърна към вас.

— Разбирам.

— Преди всичко е дишането й. Понякога то се променя и аз знам, че макар да се преструва, че е в своя собствен свят, тя ме слуша. А ръцете й…

— Какво за ръцете?

— Обикновено те са разперени, напрегнати, ето така — Хестър му демонстрира как. — Но понякога забелязвам, че се отпускат ето така — и собствените й пръсти се отпуснаха. — Сякаш нещо в историята, която разказвам, е привлякло вниманието й и дотолкова е подкопало съпротивата й, че тя се отпуска и забравя, че трябва да показва отхвърляне и незачитане. Работила съм със страшно трудни деца, доктор Модели. Имам значителен опит в тази област. И онова, което съм видяла, ми показва, че въпреки всички странности в нея се забелязва процес на „ферментиране“.

Докторът не отговори веднага, но се замисли и Хестър, изглежда, бе благодарна за това.

— Има ли някакви модели, при които се проявяват тези знаци?

— Нищо, в което да съм съвсем сигурна. Но…

Той наклони главата си встрани, окуражавайки я да продължи.

— Може би не е нищо, но някои приказки…

— Приказки ли? Какви приказки?

— „Джейн Еър“ например. Няколко дни им разказвах съкратена версия на първата част и със сигурност го забелязах точно тогава. Дикенс също. Историческите приказки и моралните романи никога нямат този ефект.

Докторът се намръщи.

— И това е постоянно? Четенето на „Джейн Еър“ винаги ли води до промените, които описахте?

— Не. Там е работата.

— Хмм. Тогава какво смятате да правите?

— Има методи за справяне с егоистични и упорити деца като Аделин. Един строг режим сега може да се окаже достатъчен, за да я задържи извън стените на някоя институция по-късно в живота. Обаче този режим, включващ налагането на строга програма и лишаване от всичко, което може да я стимулира, ще бъде особено вреден за…

— За детето, което виждаме през пролуките в мъглата?

— Точно така. Всъщност за това дете нищо не би могло да бъде по-лошо и вредно.

— И това дете — искам да кажа момичето в мъглата… Какво бъдеще предвиждате за нея?

— Това е преждевременен въпрос. Достатъчно е да се каже, че в момента не мога да допусна тя да бъде загубена. Кой знае в какво може да се превърне.

Те седяха мълчаливо, загледани в листната геометрия срещу тях и съзерцаваха проблема, който Хестър бе поставила, а самият проблем, добре скрит в градината, ги гледаше през клоните.

Накрая докторът проговори.

— Не знам медицинско състояние със симптомите, които описахте. Обаче това може да се дължи на моето незнание — той изчака да чуе протеста й, тя обаче не каза нищо. — Хм. Би било разумно като начало да направя изследвания на детето, за да установя общото й здравословно състояние, както умствено така и физическо.

— Точно това мислех и аз — отвърна Хестър. — А сега… — тя бръкна в джоба си — ето бележките ми. Заповядайте. Ще намерите пълно описание на всеки случай, на който съм била свидетел, както и някои предварителни анализи. Може би след прегледа ще останете за половин час, за да споделите с мен първите си наблюдения. Тогава ще решим каква да бъде следващата ни стъпка.

Той я изгледа с известно учудване. Тя бе излязла от ролята си на гувернантка и се държеше така, сякаш бе негов колега и експерт!

Хестър долови грешката си.

Тя се поколеба. Можеше ли да отстъпи? Дали вече не бе прекалено късно? Тя взе решението си. Като кажеш „а“ трябва да кажеш и „б“.

— Това не е дванадесетоъгълник — рече му срамежливо тя. — Това е тетраедър[1].

Докторът стана от пейката и пристъпи към геометричната форма. Едно, две, три, четири. Устните му се мърдаха, докато броеше.

Сърцето ми спря. Ами ако заобиколеше фигурата, пресмятайки равнините и ъглите? Направо щеше да се спъне в мен!

Но той стигна до шест и спря. Знаеше, че тя е права.

После настъпи един кратък любопитен момент, в който те се гледаха. Неговото лице изразяваше несигурност. Каква беше тази жена? Откъде бе този авторитет, с който му говореше? Тя бе просто една трътлеста, с лице като картоф, провинциална гувернантка. Ами да, точно такава беше!

Хестър мълчаливо го изгледа в отговор, парализирана от неувереността, изписана върху лицето му.

Светът сякаш се измести леко от оста си и те изглеждаха невъобразимо далеч.

— Говорехме за прегледа? — започна Хестър.

— Сряда следобед удобно ли е? — предложи докторът.

— Добре. Сряда следобед.

И светът отново се върна в нормалното си положение.

Двамата тръгнаха към къщата, а при завоя на алеята докторът се сбогува с Хестър и си тръгна.

Зад тисовото дърво малката шпионка си гризеше ноктите и си задаваше въпроси.

[1] Четиристаен с триъгълни стени — Б.пр. ↑

Петте ноти

Умората подлютяваше очите ми, мозъкът ми бе изтънял като хартия. Бях работила целия ден и половината нощ и сега се страхувах да заспя.

Мозъкът ли ми правеше номера? Стори ми се, че чух мелодия. Добре де, част от мелодия. Само последните ноти. Отворих прозореца, със сигурност откъм градината идеше звук.

Аз мога да разбирам думите. Дайте ми скъсано или повредено парче от текст и мога да определя какво е било написано. Но музиката не е моят език. Дали тези пет ноти бяха началото на приспивна песен? Или умиращият финал на оплакваща мелодия? Не бях в състояние да кажа. Без начало и край, които да ги оградят в рамка, без мелодия, която да ги съедини, каквото и да бе онова, което ги държеше заедно, то изглеждаше опасно несигурно. Всеки път, когато се извисеше първата нота, сякаш следваше момент на несигурно очакване. Дали нейната съседка все още беше там, или вече бе отплувала, изгубена завинаги в безкрая, издухана, отнесена от вихъра? Същото ставаше с третата и четвъртата. А при петата нота нямаше никаква решителност, само чувството, че рано или късно крехките връзки, които свързваха тази случайна подредба, щяха да се разпаднат така, както се бе разпаднала останалата част от мелодията и дори този последен празен фрагмент ще си отиде завинаги, подхвърлян и подмятан от вятъра като последното листо на зимно дърво.

Упорито неми винаги когато моето съзнание ги викаше, нотите идваха при мен незнайно откъде, когато въобще не мислех за тях. Когато вечер бях затънала в работата си, неочаквано осъзнавах, че от известно време те се повтарят в съзнанието ми. Понякога дори в леглото, носена от течението между съня и будното състояние, можех да ги чуя от разстояние, пеещи своята неопределена, неразличима, нищо не означаваща песен.

Но сега наистина ги чух. Първо една-едничка нота; съседката й бе погълната от дъжда, който тропаше по прозореца. Няма нищо, си казах и се приготвих да се върна в съня си. И тогава, в приспивния ромон на дъжда, над песента на водата се извисиха още три ноти.

Нощта беше много тъмна, дъждът се лееше и ударите му върху прозорците изпълняваха партията на ударната, ритъм на секция. Меките редки писъци бяха от свежия дъжд върху моравата. Капещият звук беше от водата, която се стичаше по капчуците. Чук-чук-чук. Водата падаше от листата на земята. И на фона на всичко това, зад него, под него, между него, ако не бях луда и не сънувах, се чуваха петте ноти. Ла-ла-ла-ла-ла.

Извадих ботушите и палтото си и излязох в тъмнината.

Можех да видя ръката си само ако я вдигнех пред лицето. Не се чуваше нищо, освен шляпането на ботушите ми по подгизналата морава. И тогава хванах следата му. Дрезгав звук, не от инструмент, а от фалшив, атонален, разстроен, но човешки глас.

Бавно и с чести спирания последвах гласа. Слязох покрай дългите огради, завих в градината с изкуственото езеро — поне мислех, че отивам там. Сетне сбърках пътя, вървейки слепешката през меката почва, и стигнах не до тисовото дърво, както очаквах, а до храсти с височина до коленете ми. Спрях, за да се ориентирам къде съм. Оставих се само на слуха си, като следвах нотите като нишка на Ариадна през лабиринта, който не познавах. Те звучаха на неравни интервали и всеки път, когато ги чуех, се отправях напред, докато тишината не ме спираше и аз застивах в очакване на нова пътеводна нишка. Колко дълго съм се препъвала след нея в мрака? Четвърт час? Половин? Всичко, което зная, е, че на края на този отрязък от време се намерих отново пред вратата, от която бях излязла. Бях направила един пълен кръг. Или бях водена?

Истинският финал беше тишината. Нотите умряха и на тяхно място се чуваше само дъждът.

Вместо да вляза вътре, седнах на пейката и сложих глава върху кръстосаните си ръце.

Започна да ми се струва страшно глупаво да преследвам в градината нещо така невеществено и почти успях да се убедя, че само собственото ми въображение ме е водило. Сетне мислите ми тръгнаха в друга посока. Чудех се кога ли баща ми ще ми прати съвет откъде да започна издирването на Хестър. Помислих за Ейнджълфийлд и се намръщих: какво щеше да прави Аурелиус, когато го разрушат? Замислих се за духа, който живееше в къщата, а това пък ме наведе на мисълта за моя собствен дух, за снимката, която бях направила, размазана в петно от бяло. Реших на другия ден да телефонирам на майка си, но никой не може да те накара да изпълниш решение, взето посред нощ.

И тогава почувствах предупреждение, тръпка на тревога в гръбначния стълб.

Присъствие. Тук. Сега. До мен.

Подскочих и се огледах.

Пълна тъмнина. Не виждах нищо. Всичко, дори огромният дъб, бе погълнато от мрака и светът се бе затворил в очите, които ме наблюдаваха, и дивото безумие на сърцето ми.

Не беше мис Уинтър. Не тук. Не и по това време на нощта.

Тогава кой беше?

Почувствах го, преди да го усетя. Докосването до тялото ми отстрани — съвсем бегло, беше тук и отново изчезна… Беше котаракът Шадоу.

Той отново ме бутна, отново се потърка в мен и издаде едно доста провлечено „мяу“, за да ми се представи. Протегнах ръка и го погалих, докато сърцето ми се опита да намери отново ритъма си. Котаракът измърка.

— Целият си мокър — казах. — Хайде, глупчо, ела. Тази нощ не е за разходки.

Шадоу ме последва в къщата, облизвайки козината си, за да се изсуши, докато аз увих косата си с хавлия. След това и двамата заспахме заедно на леглото. Спах дълбоко, без сънища, вероятно заради близостта на котарака. Следващият ден беше сив и мрачен. След редовното ми интервю с мис Уинтър излязох в градината. В унилата светлина на ранния следобед се опитах да възстановя пътя, по който бях вървяла през нощта. Началото беше много лесно: покрай дългите бордюри и в градината с езерото. Но след това загубих следите си. Споменът, че съм стъпвала в меката влажна почва на лехите, ме озадачи, тъй като всяка леха беше идеално изравнена. Все пак направих няколко случайни предположения, взех напосоки едно или две решения и преминах по грубо очертания кръгов маршрут, който може би повтаряше, а може би не, моята среднощна разходка.

Не видях нищо необикновено. Освен ако не броим факта, че минах покрай Морис и той неочаквано ме заговори. Беше клекнал над разровената пръст, изравнявайки и изглаждайки я. Той почувства, че стоя зад него на моравата, и ме погледна.

— Проклетите лисици — изръмжа. И се върна към работата си.

Аз се прибрах в къщата и започнах да записвам бележките си от сутрешното интервю.

Експериментът

Настъпи денят на медицинския преглед и доктор Модели дойде в къщата. Както обикновено, Чарли не се показа, за да поздрави посетителя. Хестър го бе информирала за посещението на доктора по обичайния си начин (с писмо, оставено на табличка пред вратата му) и след като не чу нищо по въпроса, прие съвсем правилно, че той не проявява никакъв интерес.

Пациентката бе в едно от нейните намусени настроения, но не се съпротивляваше. Тя позволи да бъде въведена в стаята, където щеше да се състои прегледът, и се подчини да бъде боцкана и тествана. Поканена да отвори устата си и да изплези езика си, тя не го направи, но когато накрая докторът пъхна пръстите си в устата й и с физическа сила отдели долната от горната челюст, поне не го ухапа. Очите й бягаха от него и инструментите му; тя изглеждаше уплашена. Не можеха да я накарат да каже и една дума.

Доктор Модели смяташе, че теглото й е под нормалното и че има въшки; иначе беше физически здрава във всяко отношение.

Психическото й състояние обаче бе доста по-трудно за определяне. Беше ли това дете умствено изостанало, както подхвърляше Джон-да-диг? Или поведението му се дължеше на хронично пренебрегване от страна на родителите и липсата на дисциплина? Това беше мнението на Мисус, която поне публично винаги бе склонна да оправдае близначките.

Това не бяха единствените мнения, които докторът имаше наум, докато преглеждаше дивата близначка. Предишната нощ в собствената си къща, с лула в устата и ръка върху камината, той бе размишлявал на глас върху случая (радваше се на вниманието на жена си, която го слушаше; това го вдъхновяваше към красноречие), изброявайки поразиите: системните кражби от къщите на селяните, унищожаването на градината с геометрично подрязаните храсти и дървета, насилието върху Емелин, пристрастеността към кибритите. Докторът размишляваше върху възможни обяснения, когато мекият глас на жена му го прекъсна.

— Не мислиш ли, че може просто да е лоша? Проклета? Зла?

За миг бе толкова изненадан от прекъсването, че не отговори.

— Това е само предположение — каза жена му с махване на ръка, сякаш да изтрие думите си. Тя говореше благо, но това нямаше значение. Фактът, че изобщо бе проговорила, бе достатъчен да придаде на думите й острота.

И освен това съществуваше и мнението на Хестър.

— Онова, което трябва да помните, е — беше му казала тя, — че при липсата на силна родителска привързаност и любов и без здравото ръководство от страна на друг източник развитието на детето до днес е било изцяло оформено от опита на двойствеността. Нейната сестра е тази, която е нещо неизменно и присъства постоянно в съзнанието й, затова целият й мироглед е бил оформен през призмата на тази връзка.

Тя беше съвсем права, разбира се. Той нямаше ни най-малка представа от каква книга бе прочела тези съждения, но сигурно бе чела много сериозно, защото доразвиваше идеята изключително разумно. Докато я слушаше, доктор Модели в известна степен бе поразен от странния й глас, който притежаваше нещо повече от мъжки авторитет. Хестър имаше изключителна артикулация. Тя притежаваше удивителния навик да изразява гледната си точка със същите премерени команди, както когато обясняваше теорията на някой авторитетен учен, която бе прочела. И когато правеше пауза, за да си поеме дъх в края на изречението, обикновено го поглеждаше за кратко (първия път това му се стори смущаващо, макар че сега вече го смяташе по-скоро за забавно), за да му даде да разбере дали му е позволено да говори, или тя възнамерява да продължи монолога си.

— Трябва да направя повече изследвания — призна той, когато се срещнаха след прегледа, за да обсъдят състоянието на Аделин. — И със сигурност ще се поровя по-дълбоко в значението на факта да си близнак.

Хестър кимна.

— Начинът, по който аз гледам на това, е следният — рече тя. — В много отношения близнаците трябва да се разглеждат така, сякаш са разделили характеристиките помежду си. Там, където един обикновен човек, един здрав човек ще изпита цяла гама от различни емоции и ще покаже разнообразие от поведение, близнаците, би могло да се каже, ще си разделят емоциите и поведението на две и всеки ще вземе своя дял. Единият близнак вероятно ще бъде див и склонен към физическо насилие; другият ще е мързелив и пасивен. Единият ще предпочита чистотата; другият ще копнее по мръсотията. Единият ще има безкраен апетит за ядене, другият може да гладува с дни. В нашия случай, ако тази полярност — може да поспорим по-късно доколко тя е била придобита или е вродена — е критична за усещането на Аделин за идентичност, то не е никак изненадващо, че тя потиска в себе си всичко, което според нея попада в обсега на Емелин, т.е. от другата страна на границата между тях.

Въпросът беше риторичен; тя не показа на доктора, че може да говори, а само си пое дъх и продължи.

— Да обсъдим качествата на момичето в мъглата. Тя слуша приказките, тя е в състояние да ги разбере и да бъда трогната от език, който не е езикът на близнаците. Това предполага желание да направи връзка с други хора. Но кой е този от близнаците, който е определен да се свързва с другите хора? — Емелин. И така Аделин трябва да потисне дълбоко в себе си тази част от своята личност.

Хестър обърна глава към доктора и го погледна с поглед, който означаваше, че чака отговора му.

— Това е любопитна идея — каза предпазливо той. — Аз би трябвало да мисля точно обратното, нали? Че би трябвало да се очаква близнаците да са по-скоро еднакви, отколкото различни?

— Но ние знаем от наблюденията, че този случай не е такъв — живо отвърна Хестър.

Докторът гледаше празната стена, потънал в мислите си, докато тя хвърляше обезпокоени погледи към него, опитвайки се да отгатне по лицето му дали теорията й е приета.

— Тази ваша идея е много интересна — той сложи на лицето си една усмивка, изпълнена със симпатия, за да смекчи ефекта от онова, което щеше да каже. — Но не мога да си спомня да съм чел някъде за подобно разделение на ролите при близнаците, в което и да е от уважаваните медицински издания.

Тя пренебрегна усмивката и посрещна погледа му сериозно.

— Защото не е в авторитетите издания, не. Ако е било написано някъде, то ще е било от Лоусън, но не е.

— Вие сте чела Лоусън?

— Разбира се. Не бих си и помислила да произнеса на глас мнението си по някой въпрос, без да съм сигурна първо в справките си.

— О!

— Има една справка в Харууд за перуанските близнаци[1], която е подсказваща, макар че той се въздържа от цялостните заключения, които би могъл да направи.

— Спомням си примера, който имате предвид… О, разбирам връзката! Добре, чудя се дали изследването на случая Брасенбай е уместно?

— Нямах възможност да получа цялото изследване. Можете ли да ми го заемете?

И така се започна.

Впечатлен от съобразителността в наблюденията на Хестър, докторът й даде изследването на случая Брасенбай. Когато тя му го върна, към него имаше прикрепен лист със сбити бележки и въпроси. Междувременно той бе намерил голям брой други книги и статии за близнаци, неотдавнашни публикации, копия от изследвания на различни специалисти, които продължаваха и в момента, чуждестранни разработки. След седмица или две докторът откри, че може да си спести време, като ги даде първо на Хестър и после да прочете само нейните сбити, кратки и интелигентни разсъждения и резюмета. Когато прочетоха всичко, което можеше да се прочете, те се върнаха към собствените си наблюдения. И двамата бяха събрали купища бележки — той медицински, тя психологически; имаше анотации с неговия почерк в полетата на нейния ръкопис, а тя бе направила дори повече бележки от него и понякога прикачваше собствените си убедителни есета на отделни листове.

Те четяха, мислеха, пишеха, срещаха се, дискутираха. Всичко това продължи, докато научиха всичко, което можеше да се открие за близнаците, но все пак имаше едно нещо, което не знаеха, а то бе единственото, което имаше значение.

— Цялата тази работа — рече една вечер докторът в библиотеката, — всички тези книги. И все още не сме стигнали доникъде — той прокара раздразнено ръка през косата си. Беше казал на жена си, че ще се върне след седем и половина, а се очертаваше, че ще закъснее.

— Дали Аделин потиска момичето в мъглата заради Емелин? Мисля, че отговорът на този въпрос лежи извън границите на съвременното знание — доктор Модели въздъхна и запрати молива си върху бюрото, полураздразнено, полупримирено.

— Вие сте напълно прав. Това е точно така — доста сопнато му отвърна Хестър.

Имаше причина за раздразнителния й тон; беше му отнело цели четири седмици да стигне до заключението, което тя щеше да му предложи още в самото начало, стига да бе имал желание да я изслуша.

Доктор Модели се обърна към нея.

— Има само един начин да открием това — рече тихо тя.

Той вдигна вежди.

— Моят опит и наблюдения ме доведоха до убеждението, че имаме поле за едно оригинално изследване. Разбира се, като обикновена гувернантка трудно ще убедя някое подходящо списание да публикува каквото и да открия. Те ще погледнат квалификациите ми и ще си помислят, че съм някоя глупачка с идеи извън сферата на нейната компетентност — Хестър сви рамене и смръщи вежди. — И вероятно ще бъдат прави. Същевременно — тя вдигна срамежливо очи към него, — аз съм сигурна, че в този проект има много хляб за един мъж с подходящите знания и професия.

Докторът я погледна първо изненадано, сетне очите му се замъглиха. Оригинално изследване! Идеята не бе толкова нелепа! В този момент неочаквано му мина мисълта, че след всички неща, които бе прочел през последния месец, със сигурност беше най-начетеният доктор в страната по въпроса на близнаците! Кой друг знаеше повече от него? И освен това кой друг имаше под носа си такъв идеален случай за изследване? Оригинално авторско изследване? Защо не?

Хестър го остави да се отдаде няколко минути на мечтите си и когато видя, че предложението й е пуснало корени в главата му, промърмори:

— Разбира се, вие ще имате нужда от асистент. И аз ще бъда щастлива да ви помагам по всякакъв начин.

— Много мило от ваша страна — кимна докторът. — Разбира се, вие работихте с момичетата. Практически опит… безценен, наистина безценен.

Той си тръгна и плувайки върху облак, се прибра вкъщи и не забеляза, че вечерята е студена, а жена му — в лошо настроение.

Хестър събра статиите и листовете с бележки от бюрото и излезе от стаята; в леките й стъпки и в категоричното затваряне на вратата се долавяше задоволство.

Библиотеката изглеждаше празна, но не беше.

Изпънало се с цялата дължина на тялото си върху най-горната лавица, едно момиче гризеше ноктите си и мислеше. Оригинално изследване значи.

Дали Аделин потиска момичето в мъглата заради Емелин?

Не е необходимо да си гений, за да отгатнеш какво последва след това.

Те го направиха през нощта.

Емелин дори не се размърда, когато я вдигнаха от леглото й. Сигурно се чувстваше в безопасност в ръцете на Хестър. Вероятно бе познала миризмата на сапун в съня си, докато я изнасяха от стаята и я носеха по коридора. Каквато и да бе причината, онази нощ тя не осъзна какво се случи. Възприемането на истината настъпи след часове.

При Аделин беше различно. Бърза и пъргава, тя се събуди веднага щом усети отсъствието на сестра си. Втурна се към вратата, но тя вече бе заключена от Хестър. За един миг Аделин разбра всичко, почувства всичко. Раздяла. Край! Бяха ги разделили. Тя не се разпищя, не размаха юмруци, не заудря вратата, не впи ноктите си в ключалката. Цялата й борбеност сякаш изтече от нея. Аделин се свлече на пода, сви се като малка купчинка срещу вратата и остана там през цялата нощ. Голите дъски убиваха на стърчащите й кокали, но тя не чувстваше болка. В стаята нямаше огън, а нощничката й беше тънка, но тя не чувстваше студ. Не чувстваше нищо. Беше разбита.

Когато на другата сутрин дойдоха за нея, тя бе глуха за звука на ключа в ключалката, не реагира, когато вратата се отвори и я отмести встрани. Очите й бяха мъртви, кожата й бе останала без кръв. Колко студена беше! Можеше да бъде просто един труп, ако не бяха устните й, които се движеха безспир, повтаряйки една мълчалива мантра, която можеше да бъде само „Емелин, Емелин, Емелин“.

Хестър вдигна Аделин на ръце. Никакво съпротивление. Никаква трудност. Сега детето бе на четиринадесет, но бе само кожа и кости. Цялата й сила се коренеше в желанието и волята, а когато те изчезнаха, останалото нямаше значение.

Те я носеха надолу по стълбите, все едно носеха възглавница, която щеше да бъде изнесена на въздух за проветряване.

Джон караше мълчаливо кабриолета. Трудно можеше да се познае дали одобрява, или не одобрява онова, което ставаше. Тук Хестър вземаше решенията. Казаха на Аделин, че ще отиде да види Емелин, една лъжа, която дори не бе необходимо да си правят труда да изричат; можеха да заведат Аделин навсякъде и тя нямаше да се бие с тях, нито да се противи.

Тя беше загубена. Отсъстваше от самата себе си. Без сестра си тя бе нищо и никой. Беше останала само черупката на съществото, което докторът заведе у тях.

Когато се върнаха вкъщи, преместиха Емелин от леглото в стаята на Хестър обратно в нейното, без да я будят. Тя спа още един час и когато отвори очи, бе изненадана да открие, че сестра й я няма. Сутринта отмина; заедно с нея растеше и изненадата, която следобед се превърна в тревога. Тя претърси цялата къща. Градината. Отиде чак до гората и до селото.

Когато стана време за чай, Хестър я откри в края на имението, втренчена в пътя, който, ако тръгнеше по него, щеше да я отведе до къщата на доктора. Но тя не посмя да тръгне. Хестър сложи ръка на рамото й и я придърпа към себе си, сетне я поведе обратно към къщата. От време на време Емелин спираше, колебаеше се, искаше да се върна обратно, но Хестър хвана ръката й и я поведе твърдо към къщата. След чая тя застана на прозореца и се загледа навън. С падането на нощта страхът и отчаянието я изпълваха все повече и повече. И чак когато Хестър заключи всички врати и започна да я приготви за лягане, Емелин изпадна в истерия.

Тя плака цялата нощ. Самотни ридания, които сякаш щяха да продължат вечно. Онова, което се случи при Аделин за един миг, отне цели двадесет и четири агонизиращи часа, за да разбие Емелин. Но когато пукна зората, тя се успокои. Хленчеше тихичко и потръпваше в забрава.

Разделянето на близнаците не е обикновена раздяла. Представете си, че сте оживял след земетресение. Когато отидете на мястото, не можете да го познаете. Нищо не е останало от него. Хоризонтът се е преместил. Слънцето е променило цвета си. Колкото до вас, вие сте още жив. Но това не е същият живот. Нищо чудно, че оцелелите при подобни катастрофи често искат да загинат с останалите.

Мис Уинтър седеше, загледана в пространството. Великолепният меден цвят на косата й бе избелял до прасковен. Беше изоставила своята сложна прическа със спиралите и завъртулките, които й придаваха вид на мека безформена джунгла, една истинска бъркотия от коса. Но лицето й беше твърдо и тя се държеше твърдо, сякаш бе облякла нещо срещу хапещия вятър, който само тя можеше да почувства. Обърна бавно очите си към мен.

— Добре ли сте? — попитах. — Джудит ми каза, че не се храните добре.

— Винаги съм била такава.

— Но изглеждате бледа.

— Само малко уморена, може би.

Свършихме рано. Мисля, че никоя от нас не се чувстваше в състояние да продължи.

[1] Перуанските близнаци Тантай и Иланти, които според перуанския фолклор били изключително предани един на друг. Когато крал Тандър — владетелят на небесата, отвлякъл Тантай, за да му работи, Иланти, подпомогнат от една говореща лама, от дебелия мъж и жена му и от един кондор намерил ледения дворец на краля и спасил брат си. — Б.пр. ↑

Вярвате ли в духове?

Следващия път, когато я видях, мис Уинтър изглеждаше различно. Тя затвори уморено очите си и й трябваше повече време от обикновено, за да извика миналото и да започне да говори. Докато събираше нишките, аз я наблюдавах и забелязах, че се е отказала от изкуствените си мигли. Но беше с обичайните си пурпурни сенки на клепачите и очна линия, очертаваща контурите на очите й в черно. Без приличащите на паяци мигли бе придобила неочаквания вид на дете, което си е играло с кутията за гримове на майка си.

Нещата не се развиха както очакваха Хестър и докторът. Те се бяха приготвили за една Аделин, която ще беснее, ще рита и ще се бие. Колкото до Емелин, и двамата разчитаха на влиянието на Хестър върху нея, надявайки се, че ще се примири с неочакваната загуба на сестра си. Предполагаха, че за кратко време момичетата ще станат същите, каквито бяха преди, ще се върнат към същия модел на поведение, само че разделени. Но бяха изненадани от колапса, в който изпаднаха близначките, превърнал ги в двойка безжизнени парцалени кукли.

Кръвта продължи да циркулира мудно из вените им, те преглъщаха супата, която пъхаха в устата им с лъжица — едната в кухнята на Мисус, другата при жената на доктора. Но гълтането е първичен рефлекс, а децата нямаха апетит. Техните очи, макар и отворени през деня, не виждаха, а през нощта, въпреки че бяха затворени, не получаваха спокойствието на съня. Те бяха разделени, бяха самотни, бяха в някакво преддверие на ада. Бяха като ампутирани, само че не бяха загубили крайник, а душите си.

Дали двамата учени се съмняваха в себе си? Дали помислиха доколко постъпката им е оправдана? Дали поклащащите се несъзнателно фигури на близначките хвърляха някаква сянка върху прекрасния им проект? Те не бяха злонамерени, нито нарочно жестоки, можете да сте сигурни в това. Само глупави. Заблудени от знанията, от амбициите, от собствената си слепота.

Докторът правеше тестовете. Хестър наблюдаваше децата. Двамата се срещаха всеки ден, за да сравняват бележките си. Да обсъдят онова, което първоначално наричаха прогрес. Зад бюрото на доктора или в библиотеката на Ейнджълфийлд те седяха заедно с глави, наведени над листовете, на които бе записана всяка подробност от живота на момичетата. Поведение, диета, сън. Бяха изненадани от липсата на апетит, от склонността към спане през цялото време. Сън, който не беше пълноценен. Имаха различни теории за промените в близнаците. Експериментът не се развиваше така, както бяха очаквали, всъщност бе започнал направо катастрофално, но те избягваха да мислят за това, предпочитаха да вярват, че заедно може би ще успеят да направят чудо.

Докторът получи огромно удовлетворение от възможността за пръв път от десетилетия да работи с един научен ум на високо ниво. Той се учудваше от способността на протежето си да схване принципа за миг и да го приложи с професионална оригиналност в следващия. Не след дълго бе принуден да си признае, че тя е повече колега, отколкото помощница. А Хестър бе развълнувана да открие, че най-накрая умът й е адекватно подхранван и предизвикван. Тя излизаше от техните всекидневни срещи разгорещена от вълнение и удоволствие. Така че тяхната слепота бе съвсем естествена. Как биха могли да разберат, че онова, което в техните очи изглеждаше толкова голямо добро, всъщност причинява страхотна вреда на децата? Освен може би вечер, когато всеки от тях сядаше сам да опише бележките си от деня. Може би поотделно са вдигали очите си към неподвижното, немърдащо дете с мъртви очи, седящо на стола в ъгъла, и са изпитвали съмнение. Може би. Но ако е било така, то не бе отбелязано в записките им, нито някой от тях го бе споменал на другия.

Двамата бяха станали толкова зависими от взаимното си начинание, че дори пропуснаха да видят как грандиозният им проект всъщност няма никакво развитие. Емелин и Аделин бяха като изпаднали в кома, а момичето в мъглата не се виждаше никъде. Липсата на открития обаче не ги спря и учените продължиха работата си: те правеха таблици и графики, предлагаха теории и разработваха сложни експерименти, за да ги тестват. При всеки провал се успокояваха, че са елиминирали поредното несигурно нещо в изследванията, и отиваха към следващата голяма идея.

Съпругата на доктора и Мисус също бяха включени, но само до известна степен. Те бяха натоварени с физическата грижа за момичетата. По три пъти на ден двете жени пъхаха лъжиците супа в несъпротивляващите се уста на своите питомци. Те обличаха, къпеха, решеха косите на близначките и перяха дрехите им. Всяка от тях имаше своите причини да не одобрява проекта; всяка имаше причина да запази мълчание за онова, което мисли. Колкото до Джон-да-диг — той беше аутсайдер. Никой не търсеше мнението му, не че това го спираше да направи своето ежедневно изказване пред Мисус в кухнята:

— Нищо хубаво няма да излезе от тази работа! Помни ми думата! Казвам ти! Нищо хубаво.

Дойде моментът, когато двамата учени може би трябваше да се откажат. Плановете им не доведоха доникъде и въпреки че измъчваха мозъците си, не можеха да измислят нещо ново, което да опитат. Точно в този момент Хестър установи малки признаци на подобрение в Емелин. Момичето обръщаше главата си към прозореца. Тя бе открила някаква светеща играчка и не искаше да се раздели с нея. Подслушвайки на вратата (което не е чак толкова осъдително, когато става дума за науката!) Хестър откри, че когато е само, детето си шепне нещо на стария език на близнаците.

— Емелин се самоуспокоява — докладва на доктора тя, — като си представя, че сестра й е с нея.

Докторът също реши да остави Аделин сама за няколко часа и да подслушва на вратата, въоръжен с бележник и молив. Но не чу нищо.

Хестър и той се окуражаваха взаимно за нуждата от търпение в сериозния случай на Аделин, и се поздравяваха за подобрението при Емелин. Те отбелязаха с възторг повишения апетит у Емелин, нейното желание да седне и първите няколко стъпки, които сама пожела да направи. Скоро тя отново се разхождаше безцелно из къщата и градината. „О, да! — съгласиха се Хестър и докторът — сега експериментът наистина се развива!“ Дали се досетиха, че онова, което наричаха „подобрение“, всъщност бе само завръщането на Емелин към навиците, които вече бе проявила, преди да започне експериментът? Това е трудно да се прецени.

Всъщност работата с Емелин никак не беше лесна. Имаше един ужасен ден, когато тя, следвайки своя нос, тръгна към един шкаф с парцали, които обикновено сестра й обличаше. Тя ги извади и задържа до лицето си, вдъхвайки остарелия им животински аромат, сетне се облече с тях. Беше доста гадно, но лошото тепърва предстоеше. Облечена по този начин, Емелин видя образа си в огледалото и приемайки отражението за сестра си, затича презглава към него. Сблъсъкът беше силен и звукът страшен, достатъчен да накара Мисус да изтича и да я намери хлипаща край огледалото, но не заради собствената си болка, а заради бедната си сестра, която бе счупена на няколко парчета и сега кървеше.

Хестър свали и отнесе дрехите със себе си, като накара Джон да ги изгори. Освен това нареди на Мисус да обърне всички огледала с лице към стената. Емелин беше объркана, но случки от подобно естество повече не се повториха.

Тя не говореше. Въпреки самотното си шепнене, което ставаше винаги зад затворените врати и винаги на езика на близначките, Емелин не можеше да бъде накарана да говори, да произнесе дори една-единствена дума на английски пред Мисус или Хестър. Това беше нещо, което трябваше да обсъдят. Хестър и докторът проведоха една дълга среща в библиотеката и накрая стигнаха до заключението, че няма причини да се тревожат. Знаеха, че Емелин може да говори, значи отново щеше да проговори, но трябваше да мине време. Отказът да говори, инцидентът с огледалото — това, разбира се, бяха разочарования, но науката е пълна с разочарования. А я вижте прогреса! Не беше ли Емелин достатъчно силна, че дай позволят да излезе навън? Ето че напоследък тя прекарваше по-малко време, размотавайки се на пътя близо до невидимата граница, зад която не смееше да пристъпи, гледайки по посока на докторската къща. Нещата щяха да тръгнат така, както се очакваше.

Прогрес ли? Не бе постигнато нищо повече от резултатите на Хестър при пристигането й. То бе всичко, което имаха. Вероятно вътрешно се чувстваха облекчени, защото какъв щеше да бъде резултатът от един евентуален успех? Той щеше да елиминира причината за тяхното сътрудничество. И въпреки че бяха слепи към този факт и не искаха да си го признаят, двамата не желаеха това да се случи.

Хестър и доктор Модели никога нямаше да прекратят експеримента по свое собствено желание. Никога. Трябваше да се случи нещо друго, нещо изключително, за да се сложи край на това. Нещо, което щеше да се появи изневиделица.

— Какво беше то?

Въпреки че бе време да приключим интервюто, въпреки че тя бе изтощена — видът й ставаше сиво-бял, както когато наближаваше време да пие лекарствата си, въпреки че бе забранено да се задават въпроси, не успях да устоя и да не попитам.

Независимо от болката, която очевидно изпитваше, мис Уинтър се наведе напред и в очите й проблесна зелена палава светкавица.

— Вярвате ли в духове, Маргарет?

Дали вярвах в духове? Какво можех да кажа? Кимнах. Доволна, мис Уинтър се облегна назад в стола си и аз имах усещането, че съм издала повече, отколкото си мислех.

— Хестър не вярваше. Нали беше учен. Така че понеже не вярваше в духове, тя имаше голям проблем, когато срещна един от тях.

Всъщност ето какво стана:

Един ясен ден Хестър, след като приключи своите задължения, напусна къщата рано и реши да отиде пеша по един обиколен път до къщата на доктора. Небето беше синьо, въздухът миришеше на свежо и чисто и тя се чувстваше изпълнена с енергия и сила, за които нямаше име, но които я караха да копнее за изнурителна работа.

Пътят през нивите се виеше по едно възвишение, което откриваше чудесен изглед към полето и земите наоколо. Тя бе изминала около половината път до докторската къща, вървейки енергично и стегнато, с разтуптяно сърце. Струваше й се, че би могла да полети, стига само да настрои мозъка си за това, когато видя нещо, което я накара да спре като закована.

На известно разстояние от нея, Емелин и Аделин си играеха заедно на полето. Не можеше да ги сбърка. Две гриви от червена коса, два чифта черни обувки; едното дете облечено в морскосиня поплинена рокличка, която Мисус бе облякла сутринта на Емелин, другото със същата, но зелена.

Това бе невъзможно!

Хестър беше учен. Тя ги виждаше с очите си, значи бяха там. Трябваше да има някакво друго обяснение. Сигурно Аделин е избягала от къщата на доктора. Сигурно апатията й я е напуснала така неочаквано, както я бе обзела, и възползвайки се от предимството на някой отворен прозорец или от връзката ключове, оставени на масата, тя е избягала, преди някой да забележи възстановяването й. Това беше обяснението.

Какво да прави? Да изтича при близначките беше безсмислено. За да стигне до тях, трябваше да премине през дълга просека в откритото поле и те щяха да я забележат и да избягат, преди да измине и половината разстояние. Така че тя продължи към къщата на доктора. Тичешком.

Задъхана започна да чука нетърпеливо на вратата. Отвори й госпожа Модели, стиснала недоволно тънките си устни при шума, който беше вдигнала, но Хестър имаше по-важни неща в главата си вместо извинения и затова се шмугна покрай нея право към вратата на лекарския кабинет. Тя влезе вътре, без да чука.

Докторът я погледна, изненадан да види лицето на своята сътрудничка, зачервено от напрежение, косата й, която обикновено бе спретнато сресана и прибрана, сега се бе измъкнала от фибите и стърчеше на всички страни. Тя бе останала без дъх. Искаше да говори, но за миг не можа да произнесе нито звук.

— Какво ви става? — попита той, надигайки се от стола си и заобикаляйки бюрото, за да сложи ръце на раменете й.

— Аделин! — едва произнесе като въздишка Хестър. — Позволили сте й да излезе?

Изненадан и заинтригуван, докторът се намръщи. Той мълчаливо завъртя Хестър за раменете, така че да погледне към другия край на стаята.

Там на един стол седеше Аделин.

Хестър се обърна обратно към доктора.

— Но аз я видях току-що! Беше с Емелин! В края на гората, под нивата на Оутс… — тя започна обяснението си, но гласът й замря, защото се обърка.

— Успокойте се, седнете тук, пийнете малко вода — каза загрижено докторът.

— Трябва да е избягала. Но как е могла да избяга? И да се върне толкова бързо? — Хестър се опитваше да проумее нещата.

— Аделин не е мърдала от тази стая през последните два часа. След закуска. През цялото време не е оставяна без наблюдение — докторът погледна Хестър в очите, а те бяха напълно объркани от емоциите. — Трябва да е било друго някое дете. Може би някое от селото — предположи той, поддържайки лекарската си репутация.

— Но… — Хестър поклати глава. — То беше облечено с дрехите на Аделин! Имаше нейната коса!

Тя отново се обърна да погледне Аделин. Отворените очи на момичето бяха индиферентни за света. Тя не бе със зелената рокля, която Хестър бе зърнала преди няколко минути, а с морскосиня, и косата й не бе пусната, а заплетена на плитка.

Хестър недоумяващо се обърна към доктора. Дишането й не бе стабилно. Нямаше никакво рационално обяснение за онова, което бе видяла. Това не бе научно! А Хестър знаеше, че светът е напълно и доказано научен. Можеше да има само едно обяснение.

— Сигурно съм полудяла! — прошепна тя. Зениците й се разшириха, а ноздрите се свиха. — Видяла съм дух!

Очите й се напълниха със сълзи.

Това предизвика странно усещане у доктора — да види как неговата сътрудничка и единомишленица стига до подобно състояние на объркани емоции. И въпреки че ученият първо се възхищаваше на Хестър за хладния й разум и за мозъка, които притежаваше, мъжът в него бе този, който отговори на нейното объркване напълно инстинктивно, като я прегърна и сложи устните си върху нейните в страстна целувка.

Хестър въобще не се възпротиви.

Подслушването на вратата, както вече отбелязахме, не е укорително поведение, когато се прави в името на науката, и жената на доктора бе просто един любопитен учен, който влезе да види собствения си съпруг. Целувката, която толкова изненада доктора и Хестър, не бе никаква изненада за госпожа Модели, която от известно време очакваше да се случи нещо подобно.

Тя отвори със замах вратата и влезе, а в кабинета избухна истински взрив от разярена справедливост.

— Ще ви бъда благодарна, ако напуснете дома ми моментално — обърна се тя към Хестър. — Можете да изпратите Джон с двуколката да вземе детето.

После се обърна към мъжа си.

— С теб ще говоря по-късно.

С това експериментът приключи. Както и много други неща.

Джон прибра Аделин обратно в къщата. Той не видя нито доктора, нито жена му, но чу от прислужницата за събитията от сутринта.

В Ейнджълфийлд Хаус той върна Аделин в старото й легло, в старата й стая и остави вратата леко открехната.

Емелин, която бродеше сред дърветата, повдигна глава, подуши въздуха и тръгна право към къщата. Тя влезе през кухненската врата, качи се по стълбите, вземайки по две стъпала наведнъж и се отправи без колебание към старата им стая. След което затвори вратата зад себе си.

А Хестър?

Никой не я видя да се връща в къщата, никой не я чу да си тръгва. Но когато Мисус почука на вратата й на другата сутрин, откри малката подредена стая празна.

Хестър си бе заминала.

Аз изплувах от магията на приказката и се озовах в очите на мис Уинтър и огледалната библиотека.

— Къде е отишла? — зачудих се.

Мис Уинтър ме изгледа леко начумерено.

— Нямам представа. Това има ли значение?

— Все трябва да е отишла някъде.

— Госпожице Лий, не е необходимо да се хващате за тези второстепенни герои. Това не е тяхната история. Те идват, отиват си и когато си отиват, това е завинаги. Това е всичко за тях — намръщено каза тя.

Мушнах молива в спиралата на бележника си и тръгнах към вратата, но когато стигнах до нея, се обърнах.

— Тогава откъде е дошла?

— За Бога! Та тя беше само една гувернантка! Не става дума за нея, казвам ви!

— Все трябва да е имала някакви препоръки. Предишна работа. Или поне писмо, молба с домашен адрес. Вероятно е дошла от някоя агенция?

Мис Уинтър затвори очи, лицето й изглеждаше измъчено.

— Господин Ломакс, семейният адвокат на Ейнджълфийлд, сигурно притежава всички подробности. Не че ще ви бъдат от някаква полза. Това е моята история. Щях да знам. Офисът му е на Маркет Стрийт в Банбъри. Ще му се обадя да отговори на всичките ви въпроси.

Писах на господин Ломакс още същата нощ.

След Хестър

На другата сутрин, когато Джудит влезе със закуската ми върху таблата, аз й дадох писмото до господин Ломакс, а тя извади друго писмо за мен от джоба на престилката си. Познах почерка на баща ми.

Неговите писма винаги ми носеха успокоение и това също не правеше изключение. Той се надяваше, че съм добре. Питаше върви ли работата ми. Бил прочел някакъв много интересен и приятен датски роман от 19 век, за който щял да ми разкаже, като се върна. На последния търг попаднал на връзка писма от 18 век, от които, изглежда, никой не се интересувал. Може би аз съм щяла да се заинтересувам? Купил ги за всеки случай. Частни детективи ли? Ами да, могат да се намерят, но дали едно генеалогично изследване не би свършило по-добра работа? Имал един негов познат, който притежавал необходимите умения, и освен това дължал на баща ми услуга: той понякога идвал в книжарницата, за да използва справочниците. В случай че имам намерение да продължа издирването си, ето адреса му. Накрая, както винаги, онези мили, но сухи думи. Пет думи: „Мама ти праща любовта си.“

Дали наистина беше казала това? Представям си следната картинка: Татко споменава: „Днес следобед ще пиша на Маргарет“ и тя казва — безразлично или топло? — „Предай й, че я обичам.“

Не. Не можех да си го представя. Това сигурно бе допълнение, направено от татко, без тя да знае. Защо го бе направил? За да ме зарадва? За да го превърне в истина? Заради мен или заради нея той правеше тези неблагодарни опити да ни сближи? Моята майка и аз бяхме като два континента, движещи се бавно, но безусловно отдалечаващи се; баща ми беше мостостроителят, който постоянно разширяваше крехката постройка, която строеше, за да ни съедини. Това беше непосилно тежка задача.

В магазина пристигнало едно писмо за мен; татко го бе прибавил към своето. Беше от професора по право, когото ми бе препоръчал.

„Скъпа госпожице Лий,

Не знаех, че Айвън Лий има дъщеря, но сега знам и имам удоволствието да ви се представя и ще се радвам да ви бъда от помощ. Законното обявяване на някого за мъртъв е точно онова, което вие предполагате: презумпция в закона за смъртта на човек, чието местонахождение е неизвестно за определен период от време, и при тези обстоятелства смъртта е единственото разумно предположение и заключение. Основната функция на този законов акт е да позволи наследството на изчезналия човек да премине в ръцете на неговите наследници.

Предприех необходимите разследвания и проследих документите, свързани със случая, който ви интересува в частност. Вашият господин Ейнджълфийлд очевидно е бил човек с навици на отшелник, данните и обстоятелствата по неговото изчезване изглеждат неизвестни. Обаче старателните и любезни усилия, направени от някой си господин Ломакс от името на наследниците (две племенници на лицето), са позволили да бъдат предприети съответните формалности. Имотът има значителна стойност, макар в известна степен да е унищожен от пожар, който е оставил самата къща необитаема. Но вие ще разберете всичко това сама от копията, които направих на съответните документи.

Ще видите също, че адвокатът се е подписал от името на едната наследница. Това е често срещано явление при ситуации, когато бенефициентът поради различни причини (болест или друга физическа невъзможност за момента) не е в състояние да се погрижи за собствените си дела.

Много повече внимание обърнах на подписа на другия бенефициент. Той беше почти неразличим, напълно нечетлив, но най-накрая успях да открия чий е. Дали няма да разкрия една от най-добре пазените тайни в днешно време? Но вие може би вече знаете това? То ли предизвика интереса ви към случая?

Не се страхувайте! Аз съм човек, който може да пази тайна. Най-дълбока тайна. Кажете на баща си да ми даде добра отстъпка за «Jusstitiae Naturalis Principia» и няма да кажа никому нито дума!

На вашите услуги Уилям Хенри Кодуоладр“

Обърнах направо на копието, което професор Кодуоладр ми бе пратил. Имаше място за подписите на племенниците на Чарли. Както той бе казал, господин Ломакс се бе разписал от името на Емелин. Това доказва, че тя е оцеляла след пожара, най-малкото това. На втория ред беше името, което се надявах да намеря. Вида Уинтър. А след него в скоби думите: Известна преди като Аделин Марч.

Доказателството.

Вида Уинтър беше Аделин Марч.

Тя казваше истината.

С това доказателство в главата отидох в библиотеката за срещата си с нея, изслушах и записах в моя малък бележник спомените на мис Уинтър за последиците от заминаването на Хестър.

Аделин и Емелин прекараха първата нощ и първия ден в своята стая в леглото, с ръце, обвити около телата им, и с очи, които не се откъсваха от очите на другата. Между Мисус и Джон-да-диг имаше мълчаливо съгласие да се отнасят с тях така, сякаш са били болни и сега оздравяват. Всъщност в известен смисъл си беше точно така. Беше им нанесена рана. Така че те лежаха в леглото, опрели нос до нос, гледащи се кривогледо, защото бяха прекалено близо. Без думи. Без усмивка. Премигващи едновременно. А когато преливането, което се извърши през това двадесет и четири часово взиране приключи, връзката, която бе насилствено разрушена, се възстанови. Но като всяка излекувана рана, тя остави своите белези.

Междувременно Мисус бе в състояние на пълно объркване от онова, което бе станало с Хестър. Джон, който не искаше да я разочарова по отношение на гувернантката, не каза нищо, но мълчанието му само я окуражи да се чуди на глас.

— Предполагам, че е казала поне на доктора къде отива — завърши нещастно Мисус. — Ще разбера от него кога смята да се върне.

Тогава вече Джон трябваше да проговори и той каза грубо:

— Никъде няма да ходиш! Няма да го питаш въобще нищо! Освен това няма да го видим тук повече.

Мисус се отвърна намръщена от него. Какво им ставаше на всички? Защо Хестър не беше тук? Защо Джон бе разстроен? И докторът, който бе постоянен посетител в къщата — защо нямало да идва повече тук? Бяха се случили неща, които бяха извън обсега на нейното възприятие. Напоследък все по-често, и за все по-дълги периоди от време тя имаше чувството, че нещо в света не върви както трябва. Неведнъж сутрин се събуждаше, за да открие, че бяха минали цели часове, без да оставят следа в паметта й. Нещата, които очевидно правеха впечатление на другите хора, за нея бяха без значение. А когато задаваше въпроси, за да се опита да разбере какво става, в очите на хората се появяваше някакъв странен поглед, който те бързо прикриваха. Да. Ставаше нещо странно и необяснимото отсъствие на Хестър беше част от него.

Джон, въпреки че съжаляваше за нещастието на Мисус, бе облекчен, че Хестър си бе отишла. Заминаването на гувернантката, изглежда, свали голям товар от плещите му. Той идваше по-свободно и по-често в къщата, а вечер прекарваше повече часове в кухнята с Мисус. Според неговия начин на мислене загубата на Хестър въобще не беше загуба. Тя наистина бе допринесла животът му да се подобри, като го бе насърчила да се заеме с възстановяването на градината, но го бе направила толкова ловко, така неуловимо и дискретно, че за него бе просто и естествено да преподреди мисълта си така, че да си внуши, че решението е било изцяло негово. Когато стана ясно, че Хестър си е заминала завинаги, той извади ботушите си изпод навеса и седна да ги лъска до печката, с крака върху масата, защото кой можеше вече да го спре!

В детското крило яростта и гневът, изглежда, бяха напуснали Чарли, оставяйки след себе си само печална умора. Понякога човек можеше да долови неговите бавни, влачещи се по пода стъпки, а понякога, с ухо до вратата, можеше да го чуе как плаче с изтощените ридания на окаяно, нещастно двугодишно хлапе. Можеше ли това да се дължи на някаква дълбока мистерия, свързана с научния подход, с който Хестър му бе въздействала през затворените врати и бе задържала неговото най-дълбоко отчаяние на разстояние? Не изглеждаше невъзможно.

Не само хората реагираха на отсъствието на Хестър. Къщата реагира моментално. Първото нещо бяха настъпилите тишина и спокойствие. Нямаше го потропващото „чук-чук-чук“ от стъпчиците на Хестър нагоре и надолу по стълбите и коридорите. Сетне чукането и коването на покрива също спря. Майсторът, след като откри, че Хестър вече я няма, с основание си помисли, че след като няма човек, който да подаде фактурите под носа на Чарли, няма да има и кой да му плати за работата. Той събра инструментите си и си отиде, като се върна само веднъж за стълбата си. И никой повече не го видя.

От първия ден на тишина къщата избра и тръгна отново по своя дълъг, бавен ход на разпадане. Първо, дребните неща: мръсотията започна да се просмуква от всяка пукнатина върху всеки предмет; повърхностите се покриха с прах; прозорците се покриха с тънък слой от нечистотия. Всички промени на Хестър бяха повърхностни. Те изискваха ежедневни грижи и поддръжка. И тъй като Мисус престана да се старае в почистването, накрая то напълно отпадна и истинската, постоянната природа на къщата започна да се възстановява. Дойде времето, когато човек не можеше да вземе нещо, без да почувства старото лепкаво чувство за мръсотия по пръстите.

Нещата много скоро се върнаха в старото си русло. Ключовете бяха първите, които си отидоха. За една нощ те се измъкнаха от ключалките и връзките, сетне се събраха да си правят компания в кухината, под една разклатена дъска на пода. Сребърните свещници, които все още светеха благодарение лъскането на Хестър, отидоха от лавицата над камината в дневната, в гнездото на Емелин под леглото й. Книгите изоставиха своите места по лавиците в библиотеката и се качиха горе, където се настаниха в ъглите и под диваните. Завесите бяха дръпнати и спуснати. Дори мебелите използваха липсата на контрол, за да се разместят. Една софа беше преместена от мястото си до стената; един стол отиде две крачки вляво. Всички свидетелства за присъствието на домашния дух бяха налице.

Част от покрива, който бе в процес на поправка, се влоши, преди да се подобри. Някои от дупките, оставени от майстора, бяха дори по-големи, отколкото онези, които трябваше да поправи. Беше идеално да лежиш на пода под покрива и да усещаш слънчевата светлина върху лицето си, но дъждът беше неприятно нещо. Дъските на пода започнаха да омекват, водата се процеждаше и падаше на долния етаж. Имаше места, където не биваше да се стъпва, защото подът хлътваше под краката. Скоро той щеше да се срути и човек щеше да бъде в състояние да гледа право в стаята под него. И колко време подът на долната стая щеше да издържи, преди да се види библиотеката? А дали подът на библиотеката щеше да поддаде? Дали някой ден щеше да стане възможно да застанеш в мазето и като погледнеш през четирите етажа нагоре, да видиш небето?

Водата, също като Бог, се промъкваше по неведоми пътища. Веднъж влязла в къщата, тя се подчиняваше на земното притегляне, намираше си тайни пътища, заливчета, пропасти и пътечки, просмукваше се и кривваше в неочаквани посоки; събираше се на най-неочаквани места. Навсякъде из къщата имаше парцали да попиват влагата, но никой не си правеше труда да ги изстиска; тенджери и купи бяха поставени тук и там, за да събират капките, но те преливаха, преди някой да се сети да ги изпразни. Постоянната влага причини падането на мазилката от стените и разяде хоросана. На таванския етаж имаше стени, които бяха толкова нестабилни, че човек можеше да ги събори с една ръка като разклатен зъб.

А какво правеха близначките сред всичко това?

Раната, която Хестър и докторът им нанесоха, беше много сериозна. Нещата за тях никога нямаше да бъдат същите, винаги щяха да носят един белег, а ефектът от разделянето им нямаше да изчезне напълно. Въпреки това те чувстваха белега по различен начин. Аделин моментално бе изпаднала в състояние на безтегловност, когато бе разбрала какво са сторили Хестър и докторът. В момента, в който загуби сестра си, тя загуби себе си и нямаше спомен за времето, когато е била отделена от нея. В нейния мозък тъмнината, която се бе появила между загубата и намирането на близначката й, може би продължаваше една година или една секунда. Не че сега това имаше някакво значение. Тъй като тъмнината вече бе изчезнала, Аделин бързо се върна към живота.

При Емелин нещата бяха различни. Тя не получи облекчението на амнезията и страда по-дълго и по-тежко. През първите седмици всяка секунда за нея представляваше истинска агония. Беше като ампутирана, без упойка, плачеше от болка, изумена, че човешкото тяло може да страда толкова много и да не умре от болка. Но малко по малко, клетка по клетка, макар и изпълнена с болка, тя започна да се оправя. Дойде време, когато само сърцето й изгаряше от болка. А после дори сърцето й бе в състояние, поне от време на време, да чувства и други емоции, освен скръб. Скоро Емелин се адаптира към отсъствието на сестра си. Тя се научи как да съществува сама.

След това те се събраха и отново бяха близнаци. Макар че Емелин вече не бе същата близначка, както преди, и това бе нещото, което Аделин не разбра веднага.

В началото съществуваше само удовлетворението, че са заедно. Бяха неразделни. Където отидеше едната, другата неизменно я следваше. В градината с фигурите двете обикаляха около старите дървета и играеха безкрайните си игри на „сега ме видя, а сега не“ — едно повторение на неотдавнашното им преживяване на загубата, както и установяването за пореден път, че Аделин никога няма да се умори. При Емелин новостта постепенно започна да се изхабява. Промъкна се част от стария антагонизъм. Емелин искаше да върви по един път, Аделин по друг, така че те се биеха. И както преди, Емелин обикновено се предаваше. Но в своята нова, тайна същност тя вече осъзнаваше това.

Макар че Емелин бе харесвала Хестър, сега тя не й липсваше. По време на експеримента влиянието й бе намаляло. В края на краищата тя знаеше, че Хестър бе тази, която я бе разделила от сестра й. И не само това. Хестър бе толкова заета с наблюдения, записки и научни консултации, че може би, без да осъзнава, бе пренебрегнала Емелин. През това време, откривайки себе си в необичайна самота, Емелин бе намерила начини да се разсейва от тъгата. Тя откри развлечения само за себе си, с които се забавляваше сама. Игри, които нямаше намерение да изостави само защото сестра й се бе върнала.

Така че на третия ден след като се събраха заедно, Емелин изостави играта на криеница в градината и отиде в билярдната зала, където пазеше едно тесте карти. Легнала по корем в средата на покритата със сукно масата, тя започна играта си. Това бе една версия на пасианс, но по-проста, детинска игра. Емелин печелеше всеки път; играта бе направена така, че да не може да загуби. И всеки път беше доволна.

По средата на играта тя наклони глава. Не можеше да чуе точно, но вътрешното й ухо, което постоянно бе настроено към близначката й, й каза, че Аделин я вика. Емелин не й обърна внимание. Сега имаше работа, беше заета. Щеше да види сестра си по-късно.

След час Аделин влетя като ураган в стаята, очите й бяха присвити от ярост. Емелин нямаше как да се защити. Аделин се покатери върху масата и изпаднала в истерия от ярост, се нахвърли върху сестра си.

Емелин дори не извика, не заплака. Не издаде нито звук.

Когато яростта на Аделин се стопи, тя постоя няколко минути, наблюдавайки сестра си. Зеленото сукно бе опръскано с кръв. Картите бяха пръснати навсякъде. Емелин лежеше свита на топка, раменете й се повдигаха и спадаха с дишането й.

Аделин се обърна и излезе.

Сестра й остана там, където си беше — върху масата, докато часове по-късно Джон я намери. Той я занесе при Мисус, тя изми кръвта от косата й, сложи компрес на окото й и проми раните й с екстракт от уичхейзъл[1].

— Това нямаше да се случи, когато Хестър беше тук — рече тя. — Бих искала да знам кога ще се върне.

— Няма да се върне — сопна й се Джон, опитвайки се да сдържи раздразнението си. Не му харесваше да гледа детето в това състояние.

— Но не разбирам как може да си тръгне така? Без да каже нито дума. Какво може да се е случило? Нещо спешно, предполагам. Нещо със семейството й…

Джон поклати глава. Беше чувал вече дузина пъти от Мисус, че Хестър щяла да се върне. Цялото село знаеше, че няма. Прислужницата на доктор Модели беше чула всичко. Тя твърдеше, че била видяла много повече, така че нямаше възрастен човек в селото, който да не знаеше факта, че плоската гувернантка бе завъртяла главата на доктора.

Беше неизбежно един ден клюките за „поведението“ на Хестър (това бе думата за лошо поведение в селото) да не стигнат до ушите на Мисус. Първоначално тя бе скандализирана. Отказваше да приеме мисълта, че Хестър — нейната Хестър би могла да извърши подобно нещо. Но когато сърдито съобщи на Джон какво й бяха казали, той просто го потвърди. Нали същия ден лично беше ходил в къщата на доктора, напомни й той, за да прибере детето. Беше чул всичко от устата на прислужницата. И освен това защо Хестър щеше да си тръгне така неочаквано, без предупреждение, ако наистина не се бе случило нещо необикновено?

— Заради семейството си — продължи да настоява Мисус. — Сигурно нещо неочаквано…

— Къде е писмото тогава? Ако има намерение да се върне, сигурно щеше да ни пише! Щеше да обясни. Получила ли си писмо?

Мисус поклати глава.

— Значи — завърши Джон, неспособен да скрие задоволството в гласа си — тя е направила нещо, което не е трябвало, и няма да се върне. Отишла си е завинаги. Запомни го от мен.

Мисус продължи да го обмисля отново и отново. Не знаеше на какво да вярва. Светът беше станал едно много объркано място.

[1] Храст с жълти цветове, екстрактът от него е лечебен. — Б.пр. ↑

Заминал!

Единствен Чарли не бе засегнат от заминаването на Хестър. Имаше промени, разбира се. Редовната храна, която при режима на Хестър се оставяше на табла пред вратата му за закуска, обяд и вечеря, се превърна в случайни сандвичи, студена пържола и домат, купа студени бъркани яйца, появяващи се през непредсказуеми интервали от време тогава, когато Мисус си спомнеше, че трябва да го нахрани.

Това не направи никакво впечатление на Чарли. Ако чувстваше глад и пред вратата му имаше ядене, той можеше да яде вчерашна пържола или сух комат хляб, но ако нямаше нищо, гладът не го тревожеше. Измъчваше го друг, много по-силен глад. Това беше същността на живота му, това беше нещо, което пристигането или заминаването на Хестър не можеха да променят.

Все пак за Чарли настъпи промяна, макар че тя нямаше нищо общо с Хестър.

От време на време в къщата пристигаше едно писмо и от време на време някой го отваряше. Няколко дни след коментара на Джон-да-диг за това, че от Хестър няма никакво писмо, Мисус мина по коридора и забеляза малка купчинка от писма, които събираха прах върху чергата под пощенската кутия. Тя ги взе и ги отвори.

Едното бе от банкера на Чарли: дали се интересувал от възможности за инвестиции?

Второто бе фактура от строителите за работата по покрива.

Дали третото не бе от Хестър?

Не. Третото писмо бе от приюта. Изабел беше умряла. Мисус загледа втренчено писмото. Мъртва? Изабел? Нима беше истина? Инфлуенца, така пишеше в писмото.

Това трябваше да се съобщи на Чарли, но Мисус се боеше от последиците. Затова реши първо да поговори с Джон и прибра писмата. По-късно обаче, когато Джон седна на мястото си на кухненската маса и тя му сложи чаша прясно сварен чай, в мозъка й не бе останала никаква следа за писмото. То бе попаднало при всички онези все по-често случващи се моменти на загуба на паметта, които не бяха записани в мозъка й и се загубваха завинаги. Въпреки това, няколко дни по-късно, минавайки по коридора с табла припечен хляб и бекон, тя механично сложи писмото върху таблата с храната, макар че в паметта й нямаше регистриран никакъв спомен за неговото съдържание.

След това дните продължиха да се нижат, сякаш нищо не беше се случило, освен че прахът ставаше по дебел, мръсотията върху прозорците по-плътна, а картите за игра продължиха да се промъкват от кутиите си в гостната. За обитателите на Ейнджълфийлд Хаус ставаше все по-лесно и по-лесно да забравят, че тук някога бе имало една Хестър.

Джон-да-диг беше човекът, който в тишината на дните осъзна, че се е случило нещо.

Той беше само полски работник и въпреки това знаеше, че чашите не може да се използват, без да бъдат първо измити, и също, че една чиния, в която има сурово месо, не може да бъде използвана направо за сервиране на сготвеното. Той виждаше какво става с Мисус; не беше глупак. Така че когато купът от мръсни чинии и чаши се натрупа неимоверно, Джон запретна ръкави и ги изми. Беше странно да го види човек пред мивката, обут с ботуши и шапка, несръчен с кърпата и порцелана, макар че с теракотените саксии и нежните растения беше толкова сръчен. Той забеляза също, че много чинии и чаши са изчезнали. Къде бяха липсващите съдове? Сети се как от време на време Мисус се качва на горния етаж с чиния за мистър Чарли. Но дали някога я бе виждал да връща някоя празна чиния в кухнята? Не, никога.

Джон се качи горе. Пред заключената врата чиниите и чашите бяха наредени в дълга редица. Храната, недокосната от Чарли, осигуряваше прекрасно пиршество за мухите, които бръмчаха над нея, и навсякъде се носеше силна, гадна, гнила миризма. Колко дни Мисус бе оставяла храна, без да забележи, че онази от предния ден е била недокосната? Той събра чиниите и чашите и се намръщи. Тогава разбра.

Джон дори не почука на вратата. Какъв беше смисълът? Трябваше да се въоръжи с едно достатъчно здраво парче дърво, което да използва като стенобойна машина. Звукът от блъскането на дървото срещу дъбовата врата, чукането, скрибуцането и скърцането, когато металните панти се откъснаха от дървото, бяха достатъчни да ни съберат всички, дори и Мисус, пред вратата.

Когато тя падна, наполовина счупена и висяща на пантите си, първо чухме бръмченето на мухите, после усетихме ужасна воня, която накара Емелин и Мисус да отстъпят назад. Дори Джон сложи ръка на устата си и пребледня.

— Стойте далеч — нареди той и влезе в стаята. Аз го последвах на няколко крачки.

Пристъпихме внимателно през остатъците от изгнила, развалена храна върху пода на старата детска стая, вдигайки облаци от мухи, които се разлетяха из въздуха, докато минавахме. Чарли бе живял като животно. Мръсни паници, покрити с мухъл, се търкаляха по пода, върху камината, по столовете и на масата. Вратата към спалнята беше открехната. С края на цепеницата, която все още държеше в ръката си, Джон внимателно я побутна и една уплашена мишка притича между краката му. Страховита, ужасяваща сцена. Още повече мухи, още повече развалена храна, и най-лошото: беше ясно, че Чарли е бил болен. Купчина от изсъхнало, почерняло от накацалите мухи повръщано, се виждаше върху чергата на пода. На масичката до леглото имаше цял куп кървави носни кърпички и старата игла за кърпене на Мисус.

Леглото беше празно. Само смачкани, мръсни чаршафи с петна от кръв и други човешки гадости.

Не говорехме. Опитахме се и да не дишаме, но когато по необходимост трябваше да поемем дъх през устата си, болният, отвратителен въздух стисна гърлата ни и ни се догади. Все още не бяхме стигнали до най-лошото. Имаше още една стая. Джон трябваше да се стегне, за да отвори вратата на банята. Още преди да бъде отворена напълно, ни обзе ужас. Преди миризмата да ме удари в носа, изглежда, кожата ми я почувства и по тялото ми изби студена пот. Тоалетната беше в ужасно състояние. Капакът бе спуснат, но не можеше да задържи преливащата маса, която уж трябваше да скрие. Но това не беше нищо. Защото във ваната — Джон отстъпи крачка назад и щеше да ме настъпи, ако в същия момент аз самата не отскочих — ваната беше пълна с тъмна помия от човешки изпражнения, чиято воня прогони мен и Джон през вратата, през курешките от плъхове и мухи, през коридора, надолу по стълбите и навън през вратата.

Стана ми лошо. Повърнах и купчината жълта течност върху зелената трева изглеждаше свежа, чиста, дори сладка в сравнение с видяното горе.

— Няма нищо — рече Джон и ме потупа по гърба с ръката си, която все още трепереше.

Мисус, която ни последва със забързаното си тътрене, дойде при нас на моравата, върху лицето й бяха изписани въпроси. Какво можехме да й кажем?

Намерихме кръвта на Чарли. Намерихме изпражненията на Чарли, пикнята и повръщаното. Но къде беше самият Чарли?

— Няма го там — казахме й ние. — Заминал е.

Върнах се в стаята си, мислейки върху чутата история. Беше любопитна в няколко аспекта. Изчезването на Чарли, разбира се, бе интересен обрат на събитията. То ме накара да мисля за справочниците и за странното съкращение ЮСА. Но имаше и още нещо. Дали тя знаеше, че го бях забелязала? Не показах с нищо, но забелязах. Днес мис Уинтър за пръв път каза аз.

В моята стая, върху таблата със сандвичи с шунка, намерих голям кафяв плик.

Мистър Ломакс — адвокатът, бе отговорил на писмото ми по пощата. Прикрепено към неговата кратка, но любезна бележка имаше копие от договора на Хестър, който прегледах и оставих встрани, и едно писмо с препоръки от някоя си лейди Блейк в Неапол, която пишеше похвали за способностите и уменията на Хестър, и най-интересното от всичко — едно писмо за приемане на предложената работа, написано от самата тайнствена работничка.

„Скъпи доктор Модели,

Благодаря ви за предложението за работа, което така любезно ми направихте.

С удоволствие ще мога да заема поста в Ейнджълфийлд, от 19 април, както предлагате.

Проучих и разбрах, че влаковете стигат само до Банбъри. Вероятно ще ме посъветвате как мога да стигна оттам до Ейнджълфийлд. Ще пристигна на гарата в Банбъри в десет и половина.

Искрено ваша Хестър Бъроу“

В главните букви на Хестър имаше твърдост, наклонът се отличаваше с последователност, забелязваше се едно плавно преливане в средните извивки на буквите „г“ и „и“. Писмото не беше много дълго: достатъчно късо за икономия на мастило и хартия и достатъчно дълго за яснота. Нямаше украси. Нямаше сложни извивки, спирали, цветенца или воланчета. Красотата на правописа идваше от чувството за ред, баланс и пропорция. Това беше уверена, сигурна ръка. Това беше самата Хестър.

В десния горен ъгъл имаше адрес в Лондон.

Добре, помислих си, сега ще мога да те открия.

Написах едно писмо до генеалога[1], който татко ми препоръча. То стана доста дълго: трябваше да се представя, защото той едва ли предполагаше, че господин Лий има дъщеря; трябваше да засегна леко въпроса за алманасите, за да оправдая искането си; трябваше да изброя всичко, което знаех за Хестър: Неапол, Лондон, Ейнджълфийлд. Но същината на писмото ми беше проста. Намерете я.

[1] Човек, който се занимава с произхода и родовите връзки. — Б.пр. ↑

След Чарли

Мис Уинтър не коментира връзките ми с адвоката, макар да съм сигурна, че е била уведомена, така както съм сигурна, че документите, които поисках, никога нямаше да ми бъдат пратени без нейното знание и съгласие. Чудех се дали ще го сметне за измама или за „прескачане из историята“ — нещо, което тя не одобряваше. Но в деня, в който получих писмата от господин Ломакс и изпратих молбата си за помощ до генеалога, тя не каза нито дума. Просто продължи разказа си оттам, откъдето го бе прекъснала, сякаш тази обмяната на информацията по пощата въобще не беше се случила.

Чарли беше втората загуба. Третата, ако броим и Изабел, макар че всъщност нея я бяхме загубили още преди две години, когато я отведоха в приюта, така че нямаше смисъл да я слагаме в сметката.

Джон беше повече разстроен от изчезването на Чарли, отколкото от това на Хестър. Чарли може да беше отшелник, саможив, ексцентричен, пустинник, какъвто щете го наречете, но той беше господарят на къщата. Четири пъти в годината, след шест или седем пъти молене, той надраскваше подписа си върху лист хартия и банката отпускаше средства, за да се поддържа домакинството. А сега Чарли го нямаше. Какво щеше да стане с къщата? Откъде щяха да се вземат пари?

Джон прекара няколко ужасни дни. Той настоя да почисти помещенията на Чарли: „В противен случай всички ще се разболеем.“ И когато не можеше повече да понася миризмата, сядаше на стълбите отвън и гълташе чист въздух на големи глътки като човек, който се е спасил от удавяне. Вечер вземаше дълги горещи вани, използвайки по цял калъп сапун, и търкаше ожесточено кожата си, докато не станеше розова. Сапунисваше дори вътрешността на ноздрите си.

И готвеше. Всички бяхме забелязали как Мисус губи нишката на мисълта си, докато се опитваше да приготви яденето. Понякога зеленчуците се варяха, докато се разкашкат, друг път дъното на тигана загаряше. Къщата никога не оставаше без миризма на прегоряла храна. Един ден намерихме Джон в кухнята. Ръцете, които познавахме мръсни и вадещи картофи от земята, сега миеха зеленчуци във вода, белеха ги, тракаха с тенджерите и тиганите на печката. Ядяхме месо или риба с много зеленчуци, пиехме силен горещ чай. Мисус седеше на стола си в ъгъла на кухнята, без никакви признаци да е засегната от това, че някой бе отнел нейните задължения. След като изми съдините, падна нощта и двамата седнаха на кухненската маса да поговорят. Неговите грижи и тревоги винаги бяха едни и същи. Какво ще правят занапред? Как ще преживеят? Какво щеше да стане с всички нас?

— Не се тревожи, той ще излезе от стаята — успокои го Мисус.

Да излезе? Джон въздъхна и поклати глава. Беше чувал това и преди.

— Той не е тук, Мисус. Отиде си. Забрави ли вече?

— Отишъл си е! — тя поклати глава и се разсмя, сякаш някой си правеше шега с нея.

В мига, в който научи за заминаването на Чарли, фактът бе докоснал съзнанието й за миг, но не бе намерил място в него. Пасажите, коридорите и стълбищата в нейния мозък, които свързваха мислите, но същевременно ги държаха разделени, бяха подкопани. Хващайки за единия край нишката на мисълта, Мисус я последва през дупките в стените, промуши се през тунели, които се отваряха под краката й, и стигна до неясни, полузагатнати стопове: „Нямаше ли нещо…? Не беше ли…?“ Мисълта за Чарли, заключил се в детското крило, полудял от мъка и любов по мъртвата си сестра, се промъкна през един капан на времето и се превърна в мисълта за баща му (още една загуба), който се бе заключил в библиотеката, за да скърби за загубата на жена си.

— Знам какво ще го извади оттам — рече тя с хитро намигане. — Ще заведа детето при него. То ще успее. Всъщност сега ще отида да видя как е бебето.

Джон не й обясни отново, че Изабел е умряла, защото това само щеше да доведе до изпълнена със скръб изненада и въпросите защо и как.

— В приюта ли? — щеше да възкликне изненадано Мисус. — Но защо никой не ми е казал, че мис Изабел е в приют? Като си помисля само за бедния й баща! Как само я обожава! Това ще го умори, ще го убие!

И тя щеше да се загуби с часове из разбитите коридори на спомените си, да се лута из лабиринтите на миналото, скърбейки за отдавна приключили трагедии сякаш се бяха случили вчера, без да се сеща за днешните мъки и проблеми. Джон беше изпитал всичко това вече много пъти и нямаше сърце да го преживее отново.

Мисус се надигна бавно от стола и като поставяше болезнено единия си крак пред другия, се затътри навън, за да отиде да нагледа бебето, което през годините, които паметта й бе затрила, беше пораснало, беше се омъжило, беше родило близнаците и бе умряло. Джон не я спря. Тя щеше да забрави накъде е тръгнала още преди да стигне до стълбите. Но зад гърба й той хвана главата си с две ръце и въздъхна.

Какво да прави? Какво да прави с Чарли, с Мисус, с всичко? Това бяха постоянната грижа и въпросите, който си задаваше. В края на седмицата детското крило беше чисто и от вечерите, прекарани в размисъл, в главата на Джон се бе оформил план. От Чарли нямаше никаква следа, не бяха получени никакви нареждания, от близо или отдалеч. Никой не го бе видял да си тръгва и никой извън къщата не знаеше, че го няма. Като се имат предвид неговите отшелнически навици, нежеланието му да излиза от стаята, едва ли някой щеше да открие отсъствието му. Беше ли длъжен, замисли се Джон, да информира някого за изчезването на Чарли? Докторът? Може би адвокатът? Той отново и отново въртеше този въпрос в главата си и всеки път отговорът, който намираше, беше „не“. Всеки човек имаше пълното право да напусне дома си, ако така реши, и да отиде някъде, без да казва адреса си на близките, на подчинените или на работниците си. Джон не виждаше никакъв смисъл и никаква полза да съобщава на доктора всичко това, защото неговата предишна намеса в къщата бе донесла само злини и нищо друго, а колкото до адвоката…

Тук мислите на Джон станаха по-сложни и по-бавни. Защото, ако Чарли не се върнеше, кой щеше да подписва тегленията на пари от банката? Той смътно се досещаше, че адвокатът вероятно щеше да се включи в тази дейност, ако отсъствието на Чарли се проточеше, но все пак… Колебанието му бе напълно естествено. В Ейнджълфийлд живееха от години обърнати с гръб към света. Хестър беше единственият външен човек, който бе влязъл в техния свят и бе видял какво става тук. Освен това той имаше вродено недоверие към адвокатите. Джон не таеше нищо лично към господин Ломакс, който при всяко свое появяване се бе проявявал като честен и разумен човек, но все пак не можеше да сподели трудностите на домакинството с един човек, чиято професия бе да си вре носа в тайните на хората. И освен това, ако отсъствието на Чарли станеше публично достояние, както вече бе станала неговата странност, щеше ли адвокатът да бъде съгласен да сложи подписа си под банковите документи просто за да могат Джон и Мисус да продължат да плащат сметките при бакалина? Не. Джон знаеше достатъчно за адвокатите, за да проумее, че това нямаше да стане така просто и лесно. Той се намръщи, като си представи как господин Ломакс идва в къщата, отваря вратите, рови из килерите и бюфетите, занича във всеки тъмен ъгъл и оглежда всяка внимателно отгледана сянка в света на Ейнджълфийлд. Това нямаше да има край.

И освен това на адвоката му бе необходимо само един път да дойде в къщата, за да види, че главата на Мисус не е в ред. След това щеше да настоява докторът да дойде и щеше да се случи същото, както с Изабел. Щяха да я отведат. Е, можеше ли това да бъде нещо добро?

Не. Те просто не трябваше да допускат никакви външни натрапници; сега не беше моментът да канят тук, когото и да било. Много по-безопасно бе да се справят с неволите си сами. Което значеше нещата да си останат такива, каквито си бяха досега. Той щеше да се справи сам.

Нямаше за къде да бърза. Последното теглене на пари бе само преди няколко седмици, така че не бяха останали съвсем без средства. Освен това Хестър си бе тръгнала така светкавично, че не си бе взела дори заплатата, така че парите, които имаха, бяха достатъчни, ако тя не пишеше да си ги поиска и нещата не се объркаха. Нямаха нужда от много храна; в градината имаше зеленчуци и плодове, с които да се изхрани цяла армия, а гората бе пълна с гъски и фазани. А ако станеше нещо, ако изникнеше някакъв спешен случай, някакво бедствие (Джон не знаеше какво точно означава думата бедствие — дали онова, което изпитваха в момента, не беше бедствие? Възможно ли бе да има нещо още по-лошо? Кой знае защо и това му минаваше през ума), тогава той познаваше един човек, който щеше да вземе тайно няколко каси кларет от тяхната изба и щеше да му даде някой и друг шилинг в замяна.

— Всичко ще бъде наред за известно време — успокои той Мисус, докато една вечер пушеше цигара в кухнята. — Може би ще се справим четири месеца, ако сме внимателни. След това не знам какво ще правим. Ще видим.

Това бе само успокояваща имитация на разговор; той не очакваше какъвто и да е смислен отговор от Мисус. Но навикът да говори с нея бе от толкова години, че така му бе по-лесно. Когато тя му отговаряше нещо, бръщолевейки безсмислици, което ставаше рядко, той се чудеше как да направи връзка между своя въпрос и нейния отговор. Но лабиринтът в нейната глава беше толкова сложен за него, че той не можеше да го следва, а нишката, която я водеше от една дума към друга, се изплъзваше в мрака.

Джон продължи да доставя храна от градината. Готвеше, режеше месо в чинията на Мисус и слагаше малки залъци в устата й. Вдигаше чашата й със студен чай и запарваше пресен. Не беше дърводелец, но закова нови дъски върху изгнилите тук и там, изпразваше легените в стаите и отиде на покрива да огледа дупките.

— Ще трябва да поправим това — каза той решително. Но точно сега не валеше много, нямаше и сняг, така че покривът можеше да почака. Трябваше да се свършат много други неотложни неща.

Така че той переше чаршафите и дрехите. Те съхнеха твърди и лепкави с остатъци от сапун по тях. Дереше зайци и скубеше фазани, след което ги печеше. Миеше съдовете и чистеше мивката. Джон знаеше какво трябва да се прави. Беше виждал Мисус да го прави стотици пъти.

От време на време прекарваше по половин час в градината, но не можеше да й се радва. Удоволствието да бъде там бе засенчено от тревогата за онова, което може да стане в къщата в негово отсъствие. И освен това, за да я поддържа както трябва, се изискваше повече време, отколкото той бе в състояние да отдели. Накрая единствената част от градината, за която продължи да се грижи, беше зеленчуковата, а останалата бе оставена на произвола на съдбата.

След като свикнахме с това, се оказа, че нашият нов начин на съществуване беше истински комфорт. Винарската изба на къщата се оказа постоянен и таен източник на финанси за домакинството и с времето нашият живот започна да става по-добър. Наистина по-добър, ако Чарли просто си останеше в неизвестност. Неоткрит — нито мъртъв, нито жив, той просто не създаваше неприятности и не правеше никому нищо лошо.

Така че аз запазих онова, което знаех, само за себе си.

В гората имаше една колиба. Неизползвана и необитаема от сто години, обрасла с тръни и заобиколена от коприва, тя беше мястото, където ходели Чарли и Изабел, когато били деца. След като Изабел бе отведена в приюта, Чарли продължи да ходи там; знаех, защото го бях виждала, хленчещ и драскащ любовни думи по костите си с онази стара игла.

Според мен това беше мястото, където се бе скрил. Така че когато той изчезна, аз отидох направо там. Промъкнах се през къпините и висящите растения, които закриваха входа, и влязох в нея. Въздухът бе изпълнен със сладка гнилост. И там го открих. В мрака на колибата, отпуснат в ъгъла, със свити крака и пушка, допряна до едната му страна. Половината му лице липсваше. Познах го по другата половина въпреки личинките. Беше Чарли.

Върнах се обратно, без да се пазя от тръните и копривата. Нямах търпение да се махна оттам, да избягам по-далеч. Но образът му остана с мен и докато тичах, ми изглеждаше почти невъзможно да избягам от празния му едноок поглед, който ме преследваше.

Къде можех да намеря утеха?

Знаех една къща. Обикновена малка къща в гората. Веднъж или два пъти бях крала храна оттам. И отидох там. Скрих се до прозореца, успокоих дишането си и знаех, че съм близо до обикновения начин на живот. А когато престанах да дишам тежко, погледнах вътре към жената, която седеше на стола си и плетеше. Въпреки че тя не знаеше, че съм там, нейното присъствие ме успокои като добрата кръстница от приказките. Гледах я и промивах очите си, докато видението за тялото на Чарли избледня и биенето на сърцето ми се възстанови и стана нормално.

Върнах се в Ейнджълфийлд. И не казах на никого. Бяхме си по-добре така. Нали ако кажех, това нямаше да промени нещата за него?

Той беше първият от моите духове.

Напоследък ми се струва, че колата на доктора е постоянно паркирана на алеята пред къщата. Когато пристигнах за пръв път в Йоркшир, той се обаждаше на всеки трети ден, сетне започна да идва на всеки втори, после всеки ден, а сега идваше по два пъти на ден. Внимателно огледах мис Уинтър. Знаех фактите. Тя беше болна. Същевременно, когато ми разказваше своите приказки, изглеждаше изпълнена със здраве, което не бе повлияно от болестта и годините. Обяснявах си този парадокс, като си казвах, че това е благодарение на постоянното внимание, което докторът й отделяше. То я поддържаше.

И все пак тя очевидно слабееше с всеки изминал ден. Как иначе можех да приема неочакваното обяснение на Джудит една сутрин? Ни в клин, ни в ръкав тя ми съобщи, че мис Уинтър не желае да ме види. Че за ден-два ще отложим нашите интервюта. Така че, ако съм нямала какво да правя тук, бих могла да си взема кратка ваканция.

— Ваканция ли? — възкликнах. — След врявата, която вдигна, когато отсъствах последния път, никога не бих си помислила, че ще ме пусне във ваканция! А и Коледа е само след няколко седмици!

Макар че почервеня цялата, Джудит не ми каза нищо повече. Нещо не беше наред. Досетих се, че просто ме отстраняват от пътя.

— Бих могла да ви събера нещата, ако желаете? — предложи тя. Усмихна ми се извиняващо, защото знаеше, че се досещам.

— Мога и сама — раздразнението ме караше да бъда груба.

— Днес Морис има почивен ден, но доктор Клифтън ще ви закара до гарата.

Бедната Джудит. Тя мразеше измамата и не бе никак умела с лъжите.

— А мис Уинтър? Бих искала да я видя за малко. Преди да тръгна.

— Мис Уинтър ли? Страхувам се, че…

— Не иска да ме види?

— Не може да ви види — облекчението сякаш нахлу в лицето й и искреността зазвънтя в гласа й, защото най-накрая бе в състояние да каже нещо вярно. — Повярвайте ми, госпожице Лий. Тя просто не може.

Каквото и да бе онова, което знаеше Джудит, доктор Клифтън също го знаеше.

— Къде се намира книжарницата на баща ви в Кеймбридж? Дали има книги по история на медицината въобще? — искаше да знае той.

Отговорих му кратко и отсечено, заета повече с моите собствени въпроси, отколкото с неговите, и след време опитите му за разговор замряха. Докато пътувахме към Харогейт, атмосферата в колата беше напрегната, изпълнена с непоносимото мълчание на мис Уинтър.

Отново в Ейнджълфийлд

Предишния ден във влака аз си представях, че ще намеря шум и оживена дейност; инструкции, извикани на глас, и ръце, пренасящи съобщения като настоятелен семафор; кънтящи и бавно движещи се кранове; камък, разбиващ се в камък. Но когато пристигнах пред големите порти и погледнах към разрушеното място, открих, че всичко беше тихо и спокойно.

Нямаше нищо за гледане — мъглата висеше във въздуха и правеше невидимо всичко, което бе на по-далечно разстояние. Дори пътят не се забелязваше. Краката ми в един миг бяха тук, а в следващия ги нямаше. Вървях като сляпа, опитвайки се да налучкам пътя, доколкото си го спомнях от последното си посещение тук и от описанията на мис Уинтър.

Картата в главата ми беше вярна: стигнах до градината точно както очаквах. Тъмните силуети на тисовите дървета се издигаха като неясно нарисувани декори на сцена, сплескани в две измерения от пустия, безрадостен фон. Като безплътни бомбета една двойка куполообразни форми плуваха в подобната на облак мъгла; стволовете, които ги поддържаха, избледняваха и изчезваха в белотата под тях. Бяха минали шейсет години, през които ги бяха оставили да прораснат и да се обезформят, но днес беше лесно да се предположи, че мъглата е виновна за омекотяването и замазването на формите им, и че когато тя се вдигне, градината ще се покаже такава, каквато е била тогава в цялата си математическа перфектност.

Половин век, толкова несъществен, толкова бързо отлитащ като водата, която не се задържа и виси във въздуха, беше готов да се изпари с първия лъч на зимното слънце.

Приближих китката си близо до очите и видях колко е часът. Имах уговорена среща с Аурелиус, но как да го намеря в тази мъгла? Можех да се лутам вечно, без да го видя, дори ако минеше на една ръка разстояние от мен.

Извиках: „Ехо!“ И един мъжки глас се върна към мен.

— Ехо!

Тъй като не бе възможно да кажа дали е далеч или наблизо, извиках пак.

— Къде сте?

Представих си как той се взира в мъглата, търсейки някакъв знак.

— До едно дърво — думите бяха замазани.

— Аз също — отвърнах. — Не мисля, че сте до същото дърво. Гласът ви звучи отдалеч.

— А вашият доста отблизо.

— Така ли? Защо не останете там, където сте, и не продължите да говорите, а аз ще ви намеря!

— Добре. Права сте. Отличен план! Макар че трябва да измисля за какво да говоря, нали? Трудно е човек да говори по нареждане, нещо, което изглежда лесно през останалото време… Какво гадно време! Никога не съм виждал по-мрачно време.

И така Аурелиус продължи да говори силно, докато аз пристъпвах внимателно и следвах нишката на гласа му.

Тогава я видях. Една сянка, която се плъзна покрай мен, бледа във воднистата светлина. Знаех, че това не е той. Неочаквано осъзнах биенето на сърцето си и протегнах ръка, полууплашена, полуобнадеждена. Фигурата се изплъзна и отплува далеч от погледа ми.

— Аурелиус? — гласът ми прозвуча стреснато дори в собствените ми уши.

— Да?

— Там ли сте все още?

— Разбира се.

Неговият глас идеше от съвсем друга посока. Какво бях видяла? Това не бе Аурелиус. Трябва да е бил някакъв номер, погоден ми от мъглата. Трик. Илюзия. Уплашена от онова, което може би щях да видя, ако изчакам, стоях неподвижно, втренчена в подобния на вода въздух, копнееща фигурата да се появи отново.

— Аха! Ето къде сте била! — избумтя един силен глас зад мен. Аурелиус. Той хвана раменете ми, когато обърнах лице към него.

— Мили Боже! Маргарет, вие сте бяла като платно! Човек би си помислил, че сте видяла дух!

Тръгнахме заедно из градината. Аурелиус изглеждаше дори още по-висок и широкоплещест, отколкото беше. До него, загърната в своя сив шлифер, аз се чувствах безплътна.

— Как върви книгата ви?

— За момента това са само бележки. Интервюта с мис Уинтър. И разследвания.

— Днес правите разследване, така ли?

— Да.

— И какво искате да знаете?

— Просто исках да направя няколко снимки. Но мисля, че времето не е на моя страна.

— Ще виждате по-добре само след час. Мъглата няма да трае дълго.

Стигнахме до нещо като пътека, обградена от двете страни с конуси, които се бяха разраснали толкова много, че приличаха повече на жив плет.

— Защо идвате тук, Аурелиус?

Пътеката свърши и навлязохме в пространство, където, изглежда, нямаше нищо, освен мъгла. Когато стигнахме до една стена от тисови дървета, висока колкото самия Аурелиус, тръгнахме покрай тях. Забелязах проблясък в тревата и сред листата на дърветата: слънцето се мъчеше да пробие.

Влагата във въздуха започваше да се изпарява и с всяка изминала минута кръговете видимост ставаха все по-широки. Оказа се, че нашата стена от тисови дървета прави пълен кръг около празното място; върнахме се обратно в същата точка, от която бяхме тръгнали, на същата алея, от която бяхме дошли.

Когато от задаването на въпроса ми мина толкова време, че дори не бях сигурна, че съм го задала, Аурелиус отговори.

— Тук съм роден.

Спрях неочаквано и рязко. Той продължи да върви, без да обръща внимание на въздействието на думите си върху мен. Трябваше да се затичам, за да го настигна.

— Аурелиус! — хванах ръкава на палтото му. — Вярно ли е това? Наистина ли сте роден тук?

— Да.

— Кога?

Той ми отправи странна, тъжна усмивка.

— На рождения ми ден.

Без да мисля, продължих да настоявам.

— Да, но кога е това?

— Някъде през януари. Може би февруари. Може и края на декември. Преди шейсет години, грубо казано. Страхувам се, че не знам много за това.

Намръщих се, спомняйки си какво си бяхме говорили за госпожа Лав и за това, че няма майка. Но при какви обстоятелства едно осиновено дете не знае почти нищо за себе си, дори и рождената си дата?

— Да не искаш да ми кажеш, че си бил подхвърлено дете?

— Да. Това е думата. Подхвърлен.

Загубих дар слово.

— Човек свиква с това — продължи той и аз съжалих, че трябваше да ме успокоява за собствената си загуба.

— Ти свикна ли?

Той ме огледа изпитателно, сякаш се чудеше какво и колко да ми каже.

— Не съвсем — отвърна накрая.

С бавни и тежки стъпки, като инвалиди, ние подновихме разходката си. Мъглата почти се беше вдигнала. Вълшебните форми на градината бяха загубили своето очарование и изглеждаха като запуснати храсти и дървета, каквито всъщност си бяха.

— Значи госпожа Лав е тази, която… — започнах.

— Ме е намерила. Да.

— А родителите ти…

— Нямам никаква представа.

— Но ти знаеш, че е било тук? В тази къща?

Аурелиус пъхна ръцете си дълбоко в джобовете. Раменете му се напрегнаха.

— Не очаквам някой да ме разбере. Нямам никакво доказателство. Но знам — той ми отправи един бърз поглед и аз го окуражих с очи да продължи.

— Понякога човек просто знае. Неща за самия себе си. Нещо от времето преди да помни. Не мога да го обясня.

Аз кимнах и той продължи да говори.

— В нощта, в която съм бил намерен, тук е имало голям пожар. Госпожа Лав ми каза, когато станах на девет. Тя мислеше така заради миризмата от пушек по дрехите ми, когато ме намерила. По-късно дойдох, за да огледам. И оттогава идвам всеки ден. След това потърсих и в архивите на местната преса. Но…

Гласът му придоби непогрешимата лекота на човек, който иска да каже нещо изключително важно. Една толкова скъпа история, че трябваше да бъде облечена в делничност, в обикновеност, за да се прикрие нейната значимост в случай, че слушателят реши, че нищо не струва.

— Но в минутата, в която дойдох тук, вече знаех. Това е моят дом — казах си. — Тук съм дошъл на бял свят. Нямаше никакво съмнение. Знаех го.

При тези последни думи гласът на Аурелиус загуби лекотата си. Той прочисти гърлото си.

— Не очаквам никой да ми повярва. Нямам никакви доказателства. Само съвпадение на датите и неясният спомен на госпожа Лав за миризмата на дим, както и собственото ми убеждение.

— Аз ти вярвам — казах.

Аурелиус прехапа устни и ме погледна предпазливо.

Неговата увереност и заобикалящата ни мъгла неочаквано създаде между нас един остров от интимност и аз бях на прага да кажа онова, което не бях казвала никога никому. Думите се оформиха в главата ми, мигновено се подредиха в изречения, дълги вериги от изречения, които се блъскаха да излязат от устата ми. Сякаш се бяха упражнявали за този миг от години.

— Аз ти вярвам — повторих, а езикът ми надебеля от всички думи, очакващи да бъдат произнесени. — Имала съм това чувство. Да познаваш неща, които не би могъл да познаваш. Да можеш да си спомниш за времето, преди да помниш.

И ето че отново се случи! Неочаквано движение в ъгълчето на окото ми, нещо, което беше там и в същия миг изчезна.

— Видя ли това, Аурелиус?

Той проследи погледа ми към пирамидите от храсти и зад тях.

— Кое? Не, не видях нищо. Изчезна. Или изобщо не е било там.

Обърнах се към Аурелиус, но мигът на признание също бе изчезнал.

— Имаш ли рожден ден? — попита той.

— Да, имам.

Всички мои неизказани думи се върнаха там, където бяха стояли през изминалите години.

— Ще си отбележа кога е, може ли? — рече весело той. — Така ще мога да ти пратя картичка.

Опитах да се усмихна.

— Той всъщност е съвсем скоро.

Аурелиус отвори малък син бележник, разделен на месеци.

— На деветнадесети този месец — казах му и той си записа датата с толкова малък молив, че приличаше на клечка за зъби в огромната му ръка.

Госпожа Лав оформя петата

Когато започна да вали, сложихме качулките на главите си и забързахме към навеса на църквата. На прага изтръскахме дъждовните капки от дрехите си и влязохме вътре.

Седнахме на една пейка близо до олтара и се загледахме в бледия, сводест таван, докато ми се замая главата.

— Разкажи ми как си бил намерен — помолих. — Какво знаеш за това?

— Знам само онова, което госпожа Лав ми е разказала — отговори той. — Мога да ти кажа само него. И, разбира се, моето наследство.

— Ти имаш наследство?

— Да. Не е нищо особено. Не е онова, което хората имат предвид, когато говорят за наследство, но в същото време… Всъщност бих могъл да ти го покажа по-късно.

— Би било чудесно.

— Да. Защото си мислех, че девет сутринта е доста скоро след закуската, за да те почерпя с кейк, нали? — това бе изречено с леко несигурна гримаса, която се превърна в проблясък при следващите му думи: — Така че реших — ще поканя Маргарет за единадесет. Кейк и кафе, как ти звучи? Ще можеш да хапнеш. И в същото време ще ти покажа моето наследство. Колкото и малко да има за гледане.

Приех поканата.

Аурелиус извади очилата си от джоба и започна да ги търка разсеяно с носната си кърпа.

— Добре — той си пое дълбоко въздух. И бавно го издиша. — Ще ти разкажа така, както ми бе разказано и на мен. Госпожа Лав и нейната история.

Лицето му прие пасивен, неутрален израз, знак, че в ролята си на разказвач той самият щеше да изчезне, за да даде път на самата история. Така той започна да говори и още в първите му думи аз сякаш чух самата госпожа Лав, извикана от гроба чрез нейната история.

Нейната история, на Аурелиус, и вероятно на Емелин.

Онази нощ небето беше черно като катран, а бурята назряваше в него. В короните на дърветата вятърът свиреше, а дъждът се опитваше да счупи прозорците. Аз плетях в този стол до огъня — един сив чорап, това беше вторият чорап от чифта и тъкмо оформях петата. Изведнъж… ами просто почувствах тръпки. Не че ми стана студено, нямам това предвид. Имах цяла камара цепеници в кошницата за дърва, които донесох днес следобед от навеса, и просто трябваше да поддържам огъня с тях. Така че не ми беше студено, но си помислих: „Господи каква нощ! Щастлива съм, че в нощ като тази не съм някоя бедна душа, останала навън, далеч от дома си“, и сигурно мисълта за тази бедна душа ме караше да треперя.

В къщата беше тихо, чуваше се само честото пукане на огъня, тракането на иглите за плетене и въздишките ми. Ще попиташ „Защо въздишки“? Ами да, въздишки. Защото не бях щастлива. Бях се отдала на спомените си, а това е много лош навик за жена на петдесет години. Имах огън, имах покрив над главата си, имах топло ядене, но бях ли доволна? Не. Така че седях, наведена над сивия чорап, докато дъждът продължаваше да вали. След време станах да си взема парче кейк от килера — вкусен и сочен кейк, напоен с бренди. Той ме ободри. Но когато се върнах и взех иглите за плетене, сърцето ми се преобърна. Знаеш ли защо? Бях оформила петата два пъти!

Това ме разстрои. Наистина ме обърка и натъжи, защото аз съм добра плетачка, а не небрежна като сестра ми Кити, нито наполовина сляпа като майка ми в края на дните й. Бях правила тази грешка само два пъти в живота си.

Първия път, когато се случи, бях прекалено млада. Беше слънчев следобед. Седях до отворения прозорец и се наслаждавах на аромата на цъфналата градина. Тогава плетях син чорап. За… ами за един младеж. Моят момък. Няма да ти кажа името му, няма смисъл. Така че плетях и си мечтаех. Разни глупости от рода на бели рокли, бели торти и други подобни. И когато най-неочаквано погледнах надолу, що да видя — бях оформила петата два пъти. Беше ясно като бял ден. Изплетена част за ходилото, пета, още малко изплетена част за ходилото и пак пета. Разсмях се на глас. Нямаше значение. Много лесно щях да го разплета и да го наплета правилно.

Вече бях измъкнала иглите от бримките, когато видях сестра ми Кити да тича по алеята на градината.

„Какво ли й става? — помислих си — защо толкова се е разбързала?“ Видях, че лицето й бе позеленяло. В мига, в който ме забеляза на прозореца, тя спря като закована. Тогава разбрах, че бързането не е свързано с нея, а с мен. Тя отвори устата си, но не можа да произнесе дори името ми. Плачеше. И след това ми разказа на пресекулки, хълцайки и преглъщайки думите.

Беше се случило нещастие. Той — моят момък, бил излязъл с брат си. Да стрелят по яребици. Там, където било забранено. Някой ги видял и те се уплашили. Побягнали. Даниел, брат му, стигнал пръв до плета и го прескочил. Моят момък, той беше прекалено припрян. Пушката му се закачила на плета. Това сигурно го е забавило. Чул стъпките да идват след него и се паникьосал. Дръпнал пушката си. Няма нужда да го казвам, нали? Можеш да предположиш какво е станало.

Разплетох наплетеното. Всички онези малки бримки, които си навързал една след друга, ред подир ред, за да изплетеш един чорап. Разплетох ги. Лесно е. Изваждаш иглите, дръпваш леко конеца и те се разпадат. Една след друга, ред подир ред. Разплетох втората пета и не спрях, а просто продължих. Ходилото, първата пета, наплетеното за глезена. Всички бримки, сякаш предеш вълна. След това не остана нищо за разплитане, само купчина синя прежда в скута ми.

Не отнема много време да изплетеш един чорап, а още по-малко трябва, за да го разплетеш.

Сигурно съм навила преждата на кълбо, за да изплета нещо друго. Не си спомням.

Втория път, когато наплетох два пъти петата, бе, когато започнах да остарявам. Кити и аз седяхме тук заедно, край това огнище. Беше една година след смъртта на мъжа й, почти година откакто тя дойде да живее при мен. Беше се пооправила, така поне си мислех. Усмихваше се повече. Проявяваше някакъв интерес към нещата. Чуваше името си, без да я викам по няколко пъти. Седяхме пак тук и аз плетях чифт хубави чорапи за спане. Бяха за Кити, от най-мека агнешка вълна, розови, за да подхождат на халата й — а тя държеше книга в скута си. Не може да е гледала в нея, защото неочаквано каза:

— Джоан, наплела си петата два пъти. Вдигнах плетивото и видях, че е права.

— Ами бях се отнесла нанякъде — обясних.

Тя ми каза, че ако това било нейната плетка, не би се изненадала. Винаги наплитала по два пъти петата или въобще забравяла да я изплете. Повече от веднъж била оплитала чорапи за мъжа си без пети, само с пръсти и ходило. Разсмяхме се. Но тя бе изненадана. Така ми каза. Не ми било присъщо да бъда толкова разсеяна.

Както ти казах, вече бях правила тази грешка и преди. Само веднъж. Напомних й онова, което току-що ти казах. Всичко за моя момък. Докато си припомнях на глас, внимателно разплетох втората пета и започнах да плета отново. Концентрирах се малко повече, пък и светлината намаляваше. Така че когато свърших историята и сестра ми не каза нищо, си помислих, че мисли за съпруга си. Нали разбираш, говорех за моята загуба отпреди толкова много години, а нейната беше съвсем скорошна.

Когато довърших правилно петата, беше съвсем тъмно. Така че оставих чорапа встрани и погледнах.

— Кити — рекох. — Кити? — не последва никакъв отговор. За миг си помислих, че може да е заспала. Но не беше.

Божичко, тя изглеждаше така спокойна! На лицето й имаше усмивка. Сякаш беше щастлива да бъде отново при него. Отново с мъжа си. Докато се бях взирала в чорапа в тъмнината, разказвайки своята стара история, тя бе отишла при него.

Така че в онази нощ с черно като катран небе бях силно разтревожена и объркана, когато открих, че съм наплела петата за втори път. Всеки път, когато го направех, губех някого. Първия път — моя момък. Втория път сестра ми.

Сега го правех за трети път. Вече нямах кого да загубя. Нямах никого, освен себе си.

Погледнах чорапа. Сива вълна. Нещо съвсем обикновено. Чорапът беше за мен. Значи аз бях на ред.

Какво от туй, казах си. На кого щях да липсвам? Никой нямаше да страда, когато си отида. Това беше благословия. В края на краищата поне бях имала живот, бях живяла, а не като моето момче, което си отиде толкова младо. Спомних си изражението върху лицето на Кити — толкова щастливо, умиротворено и доволно. Не може да е толкова лошо, помислих си.

Започнах да разплитам втората пета. Какъв беше смисълът от това, сигурно ще попиташ. Ами никакъв, но не исках да ме намерят с тази плетка.

Представях си как казват: „Глупава старица. Намерили я с плетка в скута и познайте какво? Била изплела петата два пъти.“

Не исках да говорят така за мен. Така че я разплетох. И докато го правех, се приготвях за оня свят, наум.

Не знам колко дълго съм седяла така. Но накрая един звук стигна до ушите ми. Идеше отвън, пред вратата. Плач, вик като на загубено животно. Бях се отнесла далеч в мислите си, не очаквах между мен и моя край да застане нещо, така че първо не му обърнах внимание. Но го чух отново. Сякаш ме викаше. Защото кой друг щеше да го чуе тук, в сърцето на нищото? И въпреки че се бях приготвила за среща със Създателя си, образът на това малко котенце, с мократа му козинка, ме разчувства. И аз си помислих: „Само защото умирам, няма причина да откажа на едно божие създание малко топлинка и нещо за ядене.“ И право да ти кажа, нямах нищо против да имам някое живо същество до себе си в този момент. Така че отидох до вратата.

И какво намерих там?

Скрито под стряхата, за да не го вали дъждът, лежеше едно бебе! Беше повито в пелени и мяукаше като коте. Бедното малко червейче. Ти беше студен, мокър и гладен. Не можех да повярвам на очите си. Наведох се и те вдигнах. А ти престана да плачеш в мига, в който ме видя.

Не се мотах дълго навън — ти искаше да ядеш и ти трябваха сухи пелени. Така че не стоях дълго на прага. Просто се огледах. Наоколо нямаше никой. Абсолютно никаква жива душа. Само вятърът блъскаше дърветата в края на гората и — много странно — от Ейнджълфийлд към небето се издигаше дим.

Притиснах те към себе си, влязох вътре и затворих вратата. Два пъти бях наплела по две пети на един чорап и двата пъти смъртта бе дошла близо до мен. Третия път животът дойде пред вратата ми. Това ме научи да не разчитам много на съвпаденията. След това така или иначе нямах време да мисля за смъртта.

Трябваше да мисля за теб.

И ние заживяхме щастливо.

Аурелиус преглътна тежко. Гласът му стана дрезгав и се пречупи. Думите излизаха от него като заклинания; думите, които бе чувал хиляди пъти като момче, които бе повтарял хиляди пъти в себе си като мъж.

Когато историята свърши, двамата седяхме мълчаливо и съзерцавахме олтара. Дъждът навън продължаваше да вали. Аурелиус все още седеше като статуя до мен, макар да подозирах, че мислите му не бяха никак спокойни.

Имаше много неща, които можех да кажа, но не казах нищо. Просто го чаках да се върне в настоящето, в своето време. Мина време преди да заговори.

— Работата е там, че това не е моята история. Искам да кажа, аз съм в нея, това е ясно, но тя не е моя. Тя принадлежи на госпожа Лав. Мъжът, за който искала да се омъжи, сестра й Кити. Плетката й. Сладкишите й. Всичко това е нейната история. И тогава, точно когато си е мислела, че всичко е свършило, се появявам аз и давам на история вместо край, ново начало. Но това не я прави моя. Защото преди тя да отвори вратата… преди да чуе звука в нощта… преди…

Той спря, останал без дъх, направи жест, сякаш да пререже изречението си на две и да започне отначало.

— Защото, за да намери някой бебе, ей така да го намери, съвсем самичко в дъжда, значи, че преди това… За да се случи това… е необходимо…

Още един обезумял жест с ръцете, очите му се въртяха диво из църквата и по тавана, сякаш някъде там щеше да намери глагола, който му трябваше и който щеше да му позволи да изкаже онова, което искаше:

— Защото, ако госпожа Лав ме е намерила, това може само да означава, че преди това някой друг, някой друг човек, някоя майка трябва да ме е…

Това беше. Глаголът.

Лицето му замръзна в отчаяние. Ръцете му, които се мятаха развълнувано във въздуха, замръзнаха в поза, която подсказваше молба или молитва.

Има моменти, когато човешкото лице и тяло изразяват търсенето, копнежа на душата толкова точно, че както се казва, все едно четеш в книга. Аз четях в Аурелиус.

— Трябва да ме е изоставила.

Докоснах ръката му и статуята оживя.

— Няма смисъл да чакаме дъждът да спре — прошепнах. — Сигурно ще вали цял ден. Снимките могат да почакат. Хайде да вървим.

— Да — отвърна с пресипнал глас той. — Можем да вървим.

Наследството

— Оттук по права линия е миля и половина — осведоми ме той, посочвайки към гората. — По пътя е по-дълго.

Прекосихме еленовия парк и почти стигнахме до края на гората, когато чухме гласове. Беше един женски глас, който плуваше през дъжда над чакълестата алея към децата й, и през парка чак до нас.

— Казах ти, Том. Прекалено е мокро. Те не могат да работят, когато вали така.

Децата спряха разочаровани при вида на неподвижните кранове и машинария. С качулките, нахлупени върху русите им главици, не можех да ги различа. Жената ги прибра и за миг семейството се сгуши на кратко съвещание под мушамите.

Аурелиус беше възхитен и погълнат от семейната картинка.

— Виждала съм ги и преди — казах. — Познаваш ли ги?

— Те са семейство. Живеят на „Улицата“. Къщата с люлката. Карън се грижи за елените в еленовия парк.

— Тук все още ли се ловува?

— Не. Тя просто се грижи за тях. Те са прекрасно семейство. Той завистливо гледаше след тях, сетне поклати глава, за да отклони вниманието си от Карън и децата й.

— Госпожа Лав беше много добра с мен и аз я обичах. Всичките останали неща… — и като направи жест, сякаш да изтрие нещо, се обърна към гората.

— Хайде. Да вървим към къщи.

Семейството с мушамите очевидно бе стигнало до същото решение.

Аурелиус и аз вървяхме в мълчаливо съгласие между дърветата.

Нямаше листа, които да пречат на светлината, и клоните, почернели от дъжда, се протягаха тъмни към мокрото небе. Като вдигна ръка, за да отмести надвисналите клонки, Аурелиус предизвика допълнителни дъждовни капки, които се прибавиха към онези, които падаха от небето. Прескочихме едно паднало дърво и като се наведохме, видяхме тъмната локва от дъждовна вода, събрала се в хралупата му, която бе превърнала изгнилата му кора почти в пух.

Тогава Аурелиус произнесе: „Това е моят дом“.

Беше малка каменна къщичка. Построена повече да издържи на времето, отколкото да бъде красива, тя въпреки това бе привлекателна със своите прости и солидни линии. Той ме поведе да я заобиколим. Дали беше на сто или на двеста години? Трудно бе да се определи. Не беше от къщите, които сто години могат да променят. Освен това отзад имаше голяма нова пристройка, почти толкова голяма, колкото самата къща, свързана с кухнята.

— Това е моето светилище — рече той и ме покани вътре.

Една голяма, масивна метална печка, бели стени, два огромни хладилника — това бе истинска кухня за сериозно готвене.

Аурелиус дръпна един стол и аз седнах до малка маса край шкаф за книги. Лавиците бяха претъпкани с издания по готварство на френски, английски, италиански. Една книга, по-различна от другите, лежеше на масата. Това всъщност беше дебел бележник, ъглите му бяха оръфани от годините, бе подвързан с кафява хартия, която бе станала прозрачна от десетилетията използване и отгръщане с мазни пръсти. На предната корица някой бе написал РЕЦЕПИТИ със старомоден ученически почерк. По-късно излишното И беше задраскано с друг, различен по цвят молив.

— Може ли? — попитах.

— Разбира се.

Отворих бележника и започнах да го разлиствам. Пандишпан „Виктория“, орехов хляб с фурми, кифлички, кейк със стафиди и джинджифил, пита „Придворна дама“, торта „Бейкуел“, плодов кейк… Изписването и почеркът ставаха все по-добри с всяка страница.

Аурелиус завъртя копчето на фурната, сетне, като се движеше грациозно и леко въпреки габаритите си, започна да изважда продукти. Когато подреди всичко на една ръка разстояние, той се захвана с приготвянето. Протягаше ръка за ситото или за ножа, без да погледне дори. Движеше се из кухнята по начина, по който шофьорите сменят скоростите на колата: ръката му се протягаше плавно и независимо, знаейки какво точно да направи и къде ще го намери, докато очите му не изпускаха купата, в която бъркаше продуктите. Той преся брашното, наряза маслото на парченца, изстиска портокала. Правеше всичко това естествено като дишането.

— Виждаш ли бюфета? — попита ме Аурелиус. — Там, вляво от теб? Би ли го отворила?

Смятах, че иска да му дам някакъв съд, и отворих вратичката на бюфета.

— Вътре ще намериш една торба, висяща на кукичка за закачане.

Беше нещо като чанта еднодневка, стара и със странна кройка. Страничните й парчета не бяха зашити, а просто подпъхнати. Закопчаваше се с тока и от всяка страна имаше прикрепена една дълга и широка кожена лента с ръждясала катарама, което позволяваше човек да я носи диагонално през гърдите си. Кожата беше суха и сбръчкана, а платът, който някога може би е имал цвят каки, сега бе просто с цвета на годините.

— Какво е това? — попитах.

Той вдигна за секунда очите си от купата пред себе си.

— Това е чантата, в която съм намерен. И се върна отново към бъркането.

Чантата, в която бил намерен? Очите ми се преместиха бавно от торбата към Аурелиус. Макар и наведен, той бе повече от шест стъпки висок. Спомних си, че когато го видях за пръв път, си помислих, че е великан от приказките. Днес кожената дръжка нямаше да обвие дори талията му, но преди шейсет години е бил толкова малък, че да може да се побере в тази торба. Замаяна от факта колко могъщо е времето, седнах отново. Кой е бил човекът, който е поставил едно бебе в тази торба преди толкова много години? Сгънал е брезента около него, затегнал е токите, за да го предпази от дъжда и вятъра, преметнал е колана през тялото си, за да го носи, и го е отнесъл до къщата на госпожа Лав през нощта? Прокарах пръстите си по местата, които тя бе докоснала. Брезентът, токата, дръжката. Търсех някаква следа от нея. Някакъв знак, нещо изписано на Брайловата азбука или с невидимо мастило, някакъв код, които моето докосване можеха да разгадаят, само ако знаех как. Но аз не знаех.

— Мъчително е, нали? — попита Аурелиус.

Чух го как пъха тавата във фурната и да затваря вратата, сетне го почувствах до себе си, надничайки над рамото ми.

— Отвори я, ръцете ми са изцапани с брашно.

Откопчах токата и разтворих гънките на брезента. Те образуваха плосък кръг, в центъра, на който лежеше някаква смачкана хартия и дрипа.

— Това е моето наследство — произнесе Аурелиус.

Нещата изглеждаха като купчина боклук за изхвърляне, но той ги гледаше с напрегнатост, като момче, което гледа съкровище.

— Тези неща са моята история — продължи той. — Тези неща ми казват кой съм аз. Въпросът е само… въпросът е само да ги разбереш — объркването му бе напрегнато, но смирено. — През целия си живот се опитвах да ги събера, да ги снадя заедно. Все още мисля, че ако успея да намеря конеца, нишката… всичко ще си дойде на мястото. Например да вземем това.

„Това“ беше едно парче плат. Ленен, някога бял, сега с годините беше пожълтял. Отделих го от останалите неща и го пригладих. Беше избродиран със звездички и цветчета също в бяло; имаше четири съвсем мънички перлени копченца; това беше бебешка дрешка или нощничка. Големите пръсти на Аурелиус преминаха с копнеж над малката дрешка, но не смееха да я докоснат, за да не я изцапат с брашно. Сега малките ръкавчета щяха да станат само на единия му пръст.

— С това съм бил облечен — обясни той.

— Много е старо.

— Колкото мен, предполагам.

— По-старо дори.

— Защо мислиш така?

— Виж тук и тук, зашито е. Било е закърпено повече от веднъж. И това копченце не е еднакво с останалите. Преди теб е било носено от други бебета.

Очите му прескачаха от ленената дрешка към мен и обратно, жадни да научат повече.

— А ето и това — той посочи лист напечатана хартия. Личеше, че е бил откъснат от книга и намачкан.

Взех го в ръката си и започнах да чета.

„… първоначално не разбрах какво бе намерението му. Но когато го видях да става, да взема книгата и да я захвърля, инстинктивно отстъпих встрани с вик…“

Аурелиус поде фразата и продължи, без да чете, а по памет.

„… но не достатъчно бързо; томчето полетя, удари ме и аз паднах, като блъснах главата си във вратата и я спуках.

Разбира се, че я познах. Как можех да не я позная, когато един Бог знаеше колко пъти я бях чела!“

— „Джейн Еър“ — казах удивено.

— Ти я позна? Да, точно от тази книга е. Попитах един човек в библиотеката. От Шарлот не знам коя си. Имала цял куп сестри.

— Ти чел ли си я?

— Започнах я. Беше за някакво малко момиченце. То бе загубило семейството си, така че леля му го бе прибрала при себе си. Мисля, че с мен е станало същото. Тази леля била много гадна, не като госпожа Лав. Един от братовчедите й е този, който хвърля книгата по нея. Но по късно момичето отива на училище, в едно ужасно училище, където храната е много гадна, но си намира приятелка — тук той се усмихна, спомняйки си прочетеното. — Само че тогава приятелката й умира — лицето му помръкна. — А след това, изглежда, съм загубил интерес. Не я прочетох до края. Не можах да разбера какво е станало — той сякаш се отърси от недоумението си. — Ти чела ли си я? Какво става с нея накрая?

— Тя се влюбва в своя работодател. Неговата жена, която е луда, живее в същата къща, но тайно — и се опитва да я изгори, така че Джейн си отива. Когато се връща, жената е мъртва, а господин Рочестър е сляп. Обаче Джейн се омъжва за него.

— Ах! — челото му се намръщи, докато се опитваше да проумее всичко. Но се предаде. — Не. Това няма смисъл, нали? Началото, да речем, малко. Момичето е без майка като мен. Но след това?… Бих искал някой да може да ми каже какво означава. Бих искал да има някой, който може да ми каже истината.

Той обърна откъснатия лист хартия.

— Вероятно книгата въобще не е важна. Може би е хартията. Може би има някакво тайно значение. Виж тук.

Вътре, на задната корица на неговия бележник с рецепти от детинството, имаше колони и редове от цифри и букви, написани с едър почерк от момчешка ръка.

— Мислех си, че може би е някакъв код — обясни той. — Опитвах се да го разшифровам. Опитвах първата буква на всяка дума, първата на всеки ред. Или втората. Сетне опитвах да сменя една буква с друга — той посочи различните опити, очите му бяха трескави, сякаш все още имаше някакъв шанс да види нещо, което му бе убягнало преди.

Знаех, че е безнадеждно.

— А какво е това? — вдигнах следващия предмет и не можах да спра треперенето си. Очевидно някога е било птиче перо, но сега беше само едно гадно и мръсно изглеждащо нещо. Мазнината в него бе изсъхнала, перцата се бяха отделили като твърди кафяви шипове по дължината на пукнатия ствол.

Аурелиус сви рамене и поклати глава в безпомощно пренебрежение, а аз оставих перото с облекчение.

Оставаше само още едно нещо.

— А сега това… — започна той, но не довърши изречението. Това беше парче хартия, грубо откъсната, с избеляло мастилено петно, което може би някога е било дума. Втренчих се отблизо в него.

Аурелиус посочи с пръст.

— Намокрило се е от дъжда, но тук, ето точно тук… — той ме заведе до прозореца, като ми посочи да вдигна хартията към светлината. — Има нещо като А в началото. А сетне и С, ето тук, накрая. Разбира се, малко е избеляло през годините, трябва да се вгледаш внимателно, но можеш да го видиш, нали?

Гледах втренчено петното.

— Не можеш ли?

Направих неопределено движение с глава, което не бе нито да, нито не.

— Видя го значи! То е очевидно, когато знаеш какво търсиш, нали?

Аз продължих да гледам, но буквите фантоми, които той виждаше, бяха невидими за моите очи.

— Ето така — продължи Аурелиус, — госпожа Лав ме е кръстила с това име. Макар че е можело да бъде много по-просто, като Алфонс да речем.

Той се засмя на себе си, тъжно, притеснено и се обърна.

— Единственото друго нещо вътре беше лъжицата. Но ти вече си я видяла — той посегна към предния си джоб и извади сребърната лъжица, която бях видяла на първата ни среща, когато ядохме кейка със стафиди, докато седяхме върху гигантските котки на стълбите на Ейнджълфийлд Хаус.

— И самата торба — довърших аз. — Каква е всъщност тази торба?

— Просто торба — отвърна разсеяно Аурелиус. Вдигна лицето си и я подуши деликатно. — Някога миришеше на пушек, но вече не мирише — подаде ми я и аз наведох носа си над нея. — Виждаш ли? Сега се е проветрила и не мирише.

Той отвори вратичката на фурната и извади тавата със златистите бисквити, които бе изпекъл. Сетне напълни чайника и приготви една табла. Чашки и чинийки, купа за захар, каничка с мляко и малки чинийки.

— Вземи това — каза, като ми подаде таблата. Отвори вратата, която водеше към всекидневна със стари удобни столове и възглавнички на цветя. — Разполагай се и се чувствай като у дома си. Ще донеса останалото след минута — той се обърна с гръб към мен с наведена глава, докато миеше ръцете си. — Ще се върна веднага след като прибера тези неща.

Отидох в гостната стая на госпожа Лав и седнах на един стол край камината, оставяйки го да прибере своето наследство — неговото безценно, неразгадано наследство, на сигурно и безопасно място.

Напуснах къщата, а нещо в мозъка ми човъркаше и драскаше. Дали беше нещо, което Аурелиус каза? Да. Някакво ехо или връзка викаше неясно и предизвикваше вниманието ми, отнесено нанякъде от останалата история. Няма значение. Щеше да се върне някой ден.

В гората имаше просека. Зад нея земята се спускаше стръмно и бе покрита с шубраци, преди да стане отново равна и да се появят дървета. Поради това тук се бе оформила една неочаквано удобна позиция, от която се виждаше къщата. На тази просека спрях, когато се връщах от къщичката на Аурелиус.

Гледката беше мрачна. Къщата, или онова, което бе останало от нея, изглеждаше призрачна. Едно сиво петно на фона на сивото небе. Горните етажи от лявата страна бяха напълно разрушени. Приземният етаж бе останал, рамката на вратата бе очертана от тъмния каменен трегер и стълбите, които водеха към нея, но самата врата липсваше. Не беше ден, в който да останеш под открито небе на произвола на природните стихии, и аз потръпнах заради полуразрушения дом. Дори каменните котки го бяха напуснали. Както и еленът, те бяха избягали, за да се спасят от мокрото. Дясната страна на къщата все още беше почти цяла, макар че, съдейки от положението на крана, тя щеше да бъде следващата, която щеше да бъде съборена. Беше ли наистина необходима цялата тази техника? — хванах се, че мисля. Защото изглеждаше така, сякаш стените сами се стопяваха в дъжда; останалите все още камъни, бледи като оризова хартия, изглеждаха готови да се стопят под моите очи само ако останех тук достатъчно дълго.

Фотоапаратът ми бе преметнат през врата. Измъкнах го изпод палтото си и го вдигнах до очите си. Беше ли възможно да уловя преходния външен вид на къщата през цялата тази влага? Съмнявах се, но исках да опитам.

Настроих лещите за далечно разстояние, когато улових слабо движение в единия край на обектива. Не беше моят дух. Децата се бяха върнали. Изглежда, бяха видели нещо в тревата и се бяха навели развълнувано над него. Какво ли беше то? Таралеж? Змия? Обзета от любопитство, настроих фокуса, за да виждам по-ясно.

Едното от децата посегна във високата трева и вдигна намереното. Беше жълтата каска на строител. С доволна усмивка то отметна назад качулката на якето си — сега можах да видя ясно, че бе момчето, и я сложи на главата си. Изправено неподвижно и мирно като войник, то стоеше с изпъчени гърди, с плътно долепени встрани на тялото му ръце, а лицето му бе напрегнато от усилието да запази прекалено голямата каска да не падне от главата му. Точно когато бе замръзнало в позата си, стана малко чудо. Една стрела от слънчева светлина намери пътя си през някакъв процеп в облаците и падна върху момчето, осветявайки го в неговия момент на слава. Аз натиснах бутона и направих моята снимка. Момчето с шапката, зад лявото му рамо жълта табела с надпис „Пазете си“, а зад дясното като фон къщата — едно безрадостно, размазано петно от сиво.

Слънцето изчезна, преместих поглед от момчето към фотоапарата, за да пренавия лентата и да прибера апарата на сухо. Когато погледнах обратно, децата бяха далеч надолу по пътя. Неговата дясна ръка държеше нейната лява, те подскачаха и се въртяха с еднаква стъпка, еднакво тежки, всеки от тях идеалният контрабаланс на другия. Полите на мушамите им се развяваха зад тях, краката им едва докосваха земята и те изглеждаха така, сякаш всеки миг щяха да се вдигнат във въздуха и да полетят.

„Джейн Еър“ и пещта

Когато се върнах обратно в Йоркшир, не получих обяснение за заточението ми. Джудит ме поздрави с напрегната усмивка. Сивата дневна светлина се промъкваше под кожата й и се събираше в сенките под очите й. Тя бе дръпнала завесите в моята стая с няколко инча повече, откривайки по този начин по-голяма част от прозореца, но с това не ставаше по-светло.

— Гадно време — обясни Джудит и аз си помислих, че изглежда на края на силите си.

Въпреки че ме нямаше само няколко дни, имах чувството, че е минала цяла вечност. Денят приличаше повече на нощ. Притъмнялото тежко небе ни караше да се чувстваме изхвърлени от времето. Мис Уинтър се появи на една от нашите сутрешни срещи много късно. Тя също бе с пребледняло лице; не знаех дали причина за притъмнелите сенки, спотаени под очите й, е споменът за неотдавнашната болка или нещо друго.

— Предлагам по-гъвкава програма за нашите интервюта — обяви тя, когато се настани в кръга от светлина.

— Разбира се.

От моите разговори с доктора знаех за нейните лоши нощи, можех да разбера кога лекарствата, които вземаше, за да контролира болката, отслабваха или не постигаха пълен ефект. Така че се съгласихме, вместо да се появявам всяка сутрин в девет, да чакам да се почука на вратата ми.

Отначало почукването беше между девет и десет. Сетне се премести по-късно. След като докторът промени дозировката, тя започна да ме вика по-рано сутрин, но срещите ни бяха по-кратки; после стана навик да се срещаме по два или три пъти на ден, в различно време. Понякога, когато се чувстваше добре, ме викаше и говореше дълго и с подробности. Друг път ме викаше, когато я болеше. Тогава онова, което желаеше, не бе толкова моята компания, а обезболяващия ефект на самото разказване.

Краят на моите срещи в девет бе още една котва във времето, която си отиде. Слушах нейната приказка, пишех нейната приказка, сънувах нейната приказка, когато спях, а когато бях будна, приказката й бе онази, която постоянно се въртеше в мислите ми. Това бе като да живееш непрекъснато в книга. Нямах нужда дори да излизам от стаята си за хранене, тъй като можех да седя на бюрото си и да чета бележките си, докато ядях донесената от Джудит храна. Кашата означаваше, че е сутрин. Супа и салата показваха, че е обяд. Пържола и пай с бъбреци маркираха вечерта. Спомням си как размишлявах дълго над една чиния с бъркани яйца. Какво означаваха пък те? Можеше да означават всичко. Изядох няколко лъжици и бутнах чинията встрани.

В този дълъг и неразличим ход на времето има няколко инцидента, които заслужават внимание. Отбелязах си ги отделно от историята и те заслужават да бъдат споменати тук.

Ето първия.

Бях в библиотеката. Търсех Джейк Еър и намерих почти цяла лавица от нея. Това беше колекцията на фанатик: имаше евтини, съвременни копия без никаква стойност; имаше издания, които излизаха толкова рядко на пазара, че беше трудно да им се постави дори цена; имаше книги, които попадаха между тези две крайности. Онова, което търсех, беше обикновено издание, макар и от началото на века. Докато се ровех из книгите и ги прелиствах, Джудит докара мис Уинтър и я настани в нейния стол край огъня. Когато тя си отиде, мис Уинтър ме попита.

— Какво търсите?

— „Джейн Еър“.

— Харесвате ли „Джейн Еър“!

— Много. А вие?

— Да.

Тя потръпна.

— Да засиля ли огъня?

Мис Уинтър сведе клепачи, сякаш върху тях натежа вълна от болка.

— Да, моля ви.

След като огънят се разгоря силно, тя каза:

— Имате ли един момент? Седнете, Маргарет. И след минута тишина каза:

— Представете си един конвейер, безкрайно дълга конвейерна лента и в края й огромна пещ. Върху лентата има книги. Тук се намира всяко копие на всяка книга, която някога сте обичали. Всички са подредени една след друга. „Джейн Еър“. „Жената в бяло“. „Вилет“[1].

— „Мидълмарч“[2] — добавих.

— Благодаря. Мидълмарч. Сега си представете ръчка с два надписа. „Включено“ и „Изключено“. В момента ръчката е на изключено. А до нея стои едно човешко същество с ръка отгоре й. Готово е да я обърне. И само вие можете да го спрете. Имате пушка в ръката си. Всичко, което трябва да направите, е да натиснете спусъка. Какво ще направите?

— Не, това е глупаво.

— Той завърта ръчката и включва лентата. Конвейерът тръгва.

— Но това е прекалено екстремно, прекалено хипотетично.

— Първо всички екземпляри на „Шърли“[3] стигат до края.

— Не харесвам игри като тази.

— След това Жорж Санд пада в пламъците.

Въздъхнах и затворих очи.

— Сега е ред на „Брулени хълмове“. Ще я оставите ли да изгори?

Не можех да направя нищо. Виждах книгите, виждах как вървят неотлъчно към зейналата паст на пещта и се отдръпнах.

— Вие избирате. Тя замина. Следваща е „Джейн Еър“.

Джейн Еър. Неочаквано устата ми пресъхна.

— Всичко, което трябва да направите, е да стреляте. Аз няма да кажа. Никой няма да узнае — тя чакаше. — Ето че започнаха да падат. Само първите няколко. Но има още много копия. Имате един миг, за да вземете решение.

Потърках палеца си нервно върху грапавия ръб на нокътя си на средния пръст.

— Сега падат по-бързо.

Тя не отместваше поглед от мен.

— Половината вече ги няма. Мислете, Маргарет. Всички книги „Джейн Еър“ скоро ще изчезнат завинаги. Мислете!

Мис Уинтър премига.

— Вече две трети ги няма. Само един човек, Маргарет. Само един малък, незначителен дребен човечец.

Аз премигах.

— Все още има време, но съвсем малко. Спомнете си, този човек гори книги. Нима заслужава да живее?

Мигам. Мигам.

— Последна възможност!

Мигам. Мигам. Мигам.

Джейн Еър повече не съществува.

— Маргарет! — лицето на мис Уинтър се изкриви от раздразнение. Докато говореше, тя удари лявата си ръка в дръжката на стола. Дори дясната й ръка, ранената, се сви в скута й.

По-късно, когато описвах тази случка, си помислих, че това бе най-спонтанният израз на чувства, който бях видяла у мис Уинтър. Това бяха много емоции, вложени в най-обикновена игра.

А моите собствени чувства? Какво изпитвах аз? Срам. Защото бях излъгала. Разбира се, че обичах книгите повече от хората. Разбира се, че ценях Джейк Еър повече от неизвестния анонимен човек с ръка върху ръчката. Разбира се, че Шекспир струваше повече от един човешки живот. Разбира се. За разлика от мис Уинтър обаче аз се срамувах да го призная.

На излизане от библиотеката се върнах при рафта с Джейн Еър и взех един том, който отговаряше на моите критерии за онова, което търсех. Подходяща година на издаване, стара хартия, съответстващ на времето печат. В стаята си отгърнах страниците, докато намерих мястото.

„… първоначално не разбрах какво бе намерението му. Но когато го видях да става, да взема книгата и да я захвърля, инстинктивно отстъпих встрани с вик, обаче не достатъчно бързо; томчето летеше, удари ме и аз паднах, като блъснах главата си във вратата и я пукнах.“

Книгата беше цяла и непокътната. Не липсваше нито една страница. Това не бе томчето, от което е била откъсната страницата на Аурелиус. Но всъщност защо би трябвало да бъде? Ако неговата страница идваше от Ейнджълфийлд — ако беше наистина така, тогава книгата естествено би трябвало да е изгоряла заедно с къщата.

Известно време само седях и мислех за „Джейн Еър“, за библиотеката и за пещта, за пожара в къщата, но без значение колко ги комбинирах, подреждах и преподреждах, не можех да намеря някаква връзка.

Другото, което си спомням от онова време, е случката със снимката. Една сутрин върху таблата ми се появи малък пакет, адресиран до мен с наклонения почерк на баща ми. Това бяха моите снимки от Ейнджълфийлд. Бях му изпратила лентата, а той я бе промил и копирал за мен. Имаше няколко чисти и ясни снимки от първия ден: къпините, израснали върху развалините на библиотеката, бръшлянът, който се виеше по каменното стълбище. Стреснах се, когато видях снимката на спалнята, където се срещнах лице в лице с моя дух; над старата камина се виждаше само отразеният блясък на светкавицата. Все пак я извадих от купчинката и я пъхнах в бележника си.

Останалите снимки бяха от втория ден и повечето от тях представляваха озадачаващи композиции от тъмнина и мрак. Онова, което си спомнях, бяха сиви сенки, покрити със сребристо; мъглата се движеше като воал от газ; моето собствено дишане бе нещо средно между въздух и вода. Но апаратът ми не бе хванал нищо от това, а тъмните петна, които прекъсваха сивото, не беше ясно дали са камък, стена, дърво или гора. След половин дузина подобни снимки се отказах да ги разглеждам. Пъхнах купчинката в джоба на жилетката си и слязох в библиотеката.

Бяхме на средата на интервюто, когато забелязах настъпилата тишина. Отново се бях унесла, изгубена както винаги в нейния свят от детството на близначките. Възстанових звука на гласа й, спомних си промяната на тона, фактът, че тя се обърна към мен, но не можах да си спомня думите.

— Какво? — попитах.

— Джобът ви — повтори тя. — Има нещо в джоба ви.

— О… това са снимки… — в този безвремеви отсек по средата между приказката и живота, когато все още не можех да съобразявам бързо, аз се обърках и измънках. — Снимки на Ейнджълфийлд.

Докато се осъзная, те бяха в ръцете й. Отначало тя ги разгледа една по една, напрягайки се да види през очилата си размазаните форми. Тъй като един неразличим образ следваше друг, тя издаде една лека въздишка — запазена марка „Вида Уинтър“, която издаваше, че очакванията й са напълно оправдани, и устата й се стегна в критична черта. Със здравата си ръка започна да прехвърля купчинката по-бързо и повърхностно. За да покаже, че не очаква да намери нещо интересно, след бегло поглеждане тя хвърляше всяка снимка върху масата. Бях хипнотизирана от падащите на равни интервали снимки. Те оформиха разбъркано ветрило върху повърхността й, като падаха една върху друга и се плъзгаха по гладката им повърхност.

И изведнъж ритъмът спря. Мис Уинтър седеше напрегнато, държеше една снимка и я разучаваше с намръщено лице. Видяла е дух, помислих си.

След доста време, преструвайки се, че не усеща моя поглед върху себе си, я пъхна под оставащата дузина, прегледа другите, като ги хвърляше както преди. Когато онази, която бе привлякла вниманието й, се показа на повърхността, тя едва я погледна и я добави при останалите.

— Не бих могла да кажа дали е Ейнджълфийлд, но щом вие казвате — рече ледено, събра цялата купчина, но докато ми я подаваше, я изтърва.

— О, извинете ме. Ръката ми — промърмори. Аз се наведох да събера снимките, а тя продължи историята, откъдето я бе прекъснала.

По-късно разгледах отново снимките. Макар че редът им бе разбъркан, не беше трудно да кажа коя я бе поразила толкова силно. След купчината замазани, сиви образи имаше само една, която се открояваше. Седнах на края на леглото си, гледах снимката и си спомнях момента. Изтъняването на мъглата и топлината на слънцето се бяха комбинирали точно навреме, за да позволят на един слънчев лъч да падне върху момченце, което бе застанало мирно, с вдигната брадичка, с изправен гръб, с очи, издаващи страха и опасението му, че всеки миг голямата жълта каска на главата му ще се свлече и ще падне.

Защо тази снимка я бе заинтригувала? Разгледах внимателно фона, но къщата, която вече бе наполовина разрушена, представляваше само сиво петно зад дясното рамо на момчето. По-близо до него се виждаше решетката на бариерата и ъгълчето на табелата „Пазете се“.

Дали момчето бе привлякло интереса й?

Половин час се чудих, но не стигнах до никакво обяснение. Тъй като бях объркана, я пъхнах вътре в книгата до снимката на едно отсъствие в огледалото.

Освен снимката на момчето и играта на Джейн Еър и пещта, много малко други неща проникваха през покривалото, което приказката на мис Уинтър хвърляше върху мен.

С изключение на котарака. Той забеляза моите необикновени часове на работа и идваше да драска на вратата и да вдига врява в случайни часове от деня и нощта. Дояждаше яйцата или рибата от чинията ми. Обичаше да седи върху купчината листове, наблюдавайки ме как пиша. Часове наред аз пишех, бродейки в тъмния лабиринт на историята на мис Уинтър, но без значение колко се бях забравила, никога не губех чувството, че съм наблюдавана. А когато наистина се унасях, погледът на котарака бе този, който проникваше в объркването ми и осветяваше пътя ми обратно към стаята, към бележките ми, към моливите — към настоящето. През някои нощи той дори спеше с мен в леглото и аз оставях завесите отворени, така че ако се събуди, да може да седне на рамката на прозореца и да гледа как невидими за човешкото око неща се движат в мрака.

И това беше всичко. Освен тези детайли, нямаше нищо друго. Само вечния полумрак и приказката.

[1] Книги от Шарлот Бронте. — Б.пр. ↑

[2] Книга от английската писателка Джордж Елиът от 19 в. — Б.пр. ↑

[3] Книга от Шарлот Бронте — изд. 1849 г. — Б.пр. ↑

Катастрофата

Изабел си бе отишла. Хестър си бе отишла. Чарли си бе отишъл. И мис Уинтър започна разказа си за следващите загуби.

Горе на тавана се подпрях на скърцащата стена. Първо натисках силно гърба си към нея, за да я накарам да поддаде, след това отпусках. Отново и отново. Все едно изкушавах съдбата. Какво щеше да стане, ако стената паднеше? — питах се аз. Щеше ли покривът да се срути върху мен? Щеше ли да последва пропадане на дъските на пода? Щяха ли плочите, гредите и камъните да се изсипят през таваните върху леглата и кашоните, сякаш е станало земетресение? И тогава какво? Щеше ли да спре дотук? Докъде щеше да продължи пропадането? Натисках ли натисках, подигравайки се на стената, предизвиквайки я да падне, но тя не се даваше. Направо е удивително колко дълго една мъртва стена може да издържи, дори под натиск.

После, една нощ се събудих от страшен шум, ушите ми бучаха. Звукът вече беше спрял, но все още можех да го усетя как резонира в тъпанчетата и гръдния ми кош. Скочих от леглото и изтичах по стълбите, Емелин ме следваше по петите.

Пристигнахме на площадката, която водеща към галерията, едновременно с Джон, който спеше в кухнята и се появи в основата на стълбите. Всички зяпахме втрещено. В средата на коридора по нощница стоеше Мисус и зяпаше нагоре. В краката й имаше огромен каменен блок, а над главата й назъбена дупка в тавана. Въздухът беше изпълнен с прах. Той се надигаше и падаше във въздуха, сякаш се чудеше къде да се уталожи. Части от мазилка, гипс, хоросан и дърво продължаваха да падат от етажа над нас със звук, който наподобяваше драскането на мишка, и от време на време чувствах как Емелин подскача до мен, когато дъски и тухли летяха отгоре.

Каменните стъпала бяха студени, трески от дърво и парчета мазилка и хоросан се забиваха в краката ми. В центъра на отломъците от нашата разрушена къща, заобиколена от спирали прах, който бавно се стелеше около нея, като истински призрак стоеше Мисус. С посивяла от прах коса, с посивяло и прашно лице, със сиви гънки по дългата нощница. Гледахме през дупката в тавана, през нея в следващата дупка в следващия таван и накрая в още една дупка. Видяхме тапета на божури в спалнята горе, над него шарката като клонки на бръшлян в спалнята над нея и най-отгоре бледосивите стени на една малка таванска стаичка. А над всичко това, високо над главите ни, видяхме дупката в самия покрив и небето. Нямаше звезди.

Аз хванах ръката на Мисус.

— Хайде — казах. — Няма смисъл да стоим и да гледаме тук.

Поведох я и тя ме последва като послушно малко дете.

— Ще я сложа да си легне — рекох на Джон.

Бял като призрак, той кимна.

— Добре — отвърна, а гласът му бе дрезгав и натежал от прах. Не можеше да понесе гледката. Направи бавен жест към разрушения таван. Това беше движение на един давещ се човек, влачен от течението.

— А аз ще оправя тук.

Но час по-късно, когато Мисус вече бе почистена, облечена с чиста нощница и сложена в леглото да спи, той все още беше там. Точно както го бях оставила. Стоеше и гледаше към мястото, където бе стояла Мисус.

На следващата сутрин, когато тя не се появи в кухнята, отидох да я събудя. Но вече нищо не можеше да я събуди. Душата й бе излетяла през дупката в покрива и тя си бе отишла.

— Мисус вече я няма — казах на Джон в кухнята. — Мъртва е.

Лицето му не се промени. Той продължи да гледа в една точка, сякаш не ме чу.

— Да — прошепна най-накрая. — Да.

Имах само едно желание: да седна като Джон, неподвижна, загледана в пространството, без да правя нищо. И все пак времето не беше спряло. Чувствах сърцето си да измерва секундите, можех да почувствам как гладът расте в стомаха ми, а жаждата мъчи гърлото ми. Бях толкова тъжна, че си мислех, че ще умра. И все пак бях скандално и абсурдно жива — толкова жива, че кълна се, можех да чуя как растат косата и ноктите ми.

Заради цялата непоносима тежест, която притискаше сърцето ми, не можех като Джон да се отдам на нещастието. Хестър си бе отишла, Чарли си бе отишъл, Мисус си бе отишла, Джон, макар и по свой собствен начин, си бе отишъл, но се надявах, че ще успее да намери пътя обратно. Междувременно момичето в мъглата трябваше да излезе от сенките. Беше време да престане да си играе и да порасне.

— Ще сложа чайника — казах. — Ще ти направя чаша чай. Гласът не беше моят. Някакво друго момиче под кожата ми, по-разумно, по-способно, най-обикновено момиче, бе намерило своя път и ме водеше. Тя, изглежда, знаеше точно какво прави. Бях изненадана само отчасти. Нима не бях прекарала половината си живот, наблюдавайки как хората живеят своя? Наблюдавайки Хестър, Мисус, селяните?

Настаних се тихичко вътре в себе си, докато способното момиче сложи вода за чай, запари чаените листенца, разбърка ги и напълни чашите. Тя сложи две захарчета в чашата на Джон, три в моята. Отпих и когато горещият, сладък чай стигна стомаха ми, най-накрая престанах да треперя.

Сребърната градина

Още преди да се събудя напълно, имах чувството, че нещо бе различно. А след това, преди да отворя очи, вече знаех какво беше то. Беше светлина.

Сенките, които се криеха в стаята ми от началото на месеца, ги нямаше; нямаше ги мрачните ъгли и печалната атмосфера. Прозорецът представляваше един блед правоъгълник, от който навлизаше блещукаща светлина, която осветяваше всичко в стаята ми. Толкова отдавна не бях я виждала, че почувствах прилив на радост, сякаш не само нощта бе свършила, а и зимата. Имах чувството, че пролетта е на прага.

Котаракът седеше на ръба на прозореца и гледаше напрегнато към градината. Доловил, че съм се размърдала, той скочи долу и задраска с лапи по вратата, за да излезе. Облякох палтото си и се промъкнах тихичко с него надолу, към кухнята и градината.

В мига, в който прекрачих прага навън, осъзнах грешката си. Не беше ден. Не беше слънцето, а луната, която светеше, поръбваше листата със сребро и докосваше с нежни пръсти очертанията на скулптурните фигури. Застинах онемяла и загледах луната. Тя беше като идеален кръг, висящ в чистото небе. Бях хипнотизирана, можех да стоя там, докато съмне, но котаракът нетърпеливо се притисна към глезените ми, за да му обърна внимание, и аз се наведох да го погаля. Веднага след като го докоснах, той се отмести само за да спре на няколко ярда от мен и да ме погледне подканящо през рамото си.

Вдигнах яката на палтото си, пъхнах студените си ръце в джобовете и го последвах.

Той тръгна пъргаво пред мен по тревистата пътека. От лявата ни страна проблясваше живият плет от тисови дървета, от дясната ни страна плетът тъмнееше в сянка. Завихме към розовата градина, където подкастрените храсти приличаха на натрупани купчини мъртви клони, но сложните бордюри от чимшир, които ги заобикаляха в криволичещи елизабетински форми, се виеха на лунната светлина, показвайки се ту сребърни, ту черни. Щях да спра и да се наслаждавам на гледката, но не можех. През цялото време котаракът вървеше пред мене с целенасочена, равна стъпка, опашката му бе щръкнала като чадър на гид, който сигнализира „Оттук, насам, следвай ме“. В оградената със зид градина той скочи върху ниската стеничка, която ограждаше фонтана, и тръгна по нея, пренебрегвайки отражението на луната, което светеше във водата като ярка монета на дъното на басейна. Когато се изравни с входа под формата на арка, който водеше към зимната градина, скочи долу и тръгна към него.

Под арката котаракът спря. Погледна напрегнато наляво и надясно. Видя нещо. И незабелязано се промъкна към него.

Бях заинтригувана. Отидох на пръсти към мястото, където бе той, и се огледах.

Една зимна градина е многоцветна, когато я гледаш в подходящия час на деня и в подходящо време на годината. В основна степен всичко зависи от дневната светлина, тя е тази, която може да й вдъхне живот. Среднощният посетител трябва да гледа по-внимателно, за да види привлекателността й. Беше прекалено тъмно, за да забележа ниските, широко разперени листа на кукуряка на фона на тъмната почва; беше прекалено рано за сезона да се покажат кокичетата; и прекалено студено дивият люляк да разпръсне благоуханието си.

Имаше обаче уичхейзъл. Скоро клонките му щяха да се украсят с трептящи жълти и оранжеви пискюли, но засега само клонките му, нежни и голи, без листа, се увиваха безразборно и с елегантна сдържаност.

И в неговите корени, свита върху земята, се очертаваше силуета на една човешка фигура. Замръзнах.

Фигурата се размърда тежко, издавайки задъхано пуфтене и изпълнено с усилие хъркане.

За една дълга, бавна секунда мозъкът ми запрепуска, за да обясни присъствието на друго човешко същество в градината на мис Уинтър през нощта. Някои неща осъзнах мигновено дори без да мисля. Първо — това не беше Морис. Въпреки че бе най-вероятно да намеря него в градината, изобщо не ми мина през ума, че може да е той. Това не бе неговата жилава фигура, нито премерените му движения. Със сигурност не беше и Джудит. Спретнатата, спокойна Джудит с чисти нокти, перфектно подредена коса и лъснати обувки да се рови из градината посред нощ? Не, невъзможно! Нямаше нужда да мисля за тях двамата. Вместо това мисълта ми за миг претегли всички за и против между единствените две останали възможности.

Това беше мис Уинтър.

Не, това не можеше да бъде мис Уинтър.

Беше мис Уинтър, защото… ами просто защото беше тя. Можех да го видя с очите си. Можех да го почувствам. Беше тя и аз го знаех.

В същото време не можеше да е тя. Мис Уинтър беше крехка и болна. Мис Уинтър седеше винаги в своята инвалидна количка. Мис Уинтър бе прекалено зле, че да се наведе да скубе плевели, или да се свие на студената земя, разравяйки пръстта с подобни обезумели движения.

Не, не беше мис Уинтър. Но кой знае как, по някакъв невъзможен начин и въпреки всичко, беше тя.

Тази първа секунда бе неимоверно дълга и объркваща. Втората, когато най-накрая настъпи, беше неочаквана.

Фигурата замръзна… завъртя се… изправи се… и аз видях.

Очите бяха на мис Уинтър. Ярки, неестествено зелени.

Но не и лицето.

То представляваше замръзнала шарена плът, като патч уърк[1] от различни парчета, цялото в белези, набраздено от пукнатини, по-дълбоки от тези, които годините могат да причинят. Две неравни купчини вместо бузи. Изкривени устни; една половина от идеална вежда, която говореше за предишна красота, другата — извит филиз от присаждане на бяла плът.

Това беше Емелин! Близначката на мис Уинтър! Тя беше жива и живееше в къщата!

В мозъка ми настъпи смут и бъркотия; кръвта заблъска в ушите ми; изненадата и шокът ме парализираха. Жената ме гледаше, без да мигне, и аз осъзнах, че и тя бе не по-малко стресната от мен. Но, изглежда, се намираше под същата магия като мен. Двете стояхме напълно неподвижни.

Тя първа дойде на себе си. С нетърпелив жест вдигна към мен една тъмна, покрита с пръст ръка и с дрезгав глас произнесе наниз от пилещи, безсмислени звуци.

Объркването забави отговора ми; дори не успях да произнеса името й, преди тя да се обърне и да забърза наведена напред, с прегърбени рамене. От сенките се появи котаракът. Той се протегна спокойно, пренебрегна ме и тръгна след нея. Те изчезнаха под арката и аз останах сама. Аз и парчето разровена земя.

Всъщност да, проклетите лисици.

След като останах сама, бих могла да убедя себе си, че съм си въобразила всичко. Че съм вървяла като сомнамбул и в съня си съм сънувала, че близначката на Аделин ми се е явила и ми е подшушнала тайно и невъзможно да бъде разбрано съобщение. Но аз знаех, че беше реалност. И въпреки че тя вече не се виждаше, можех да я чуя как пее, докато се отдалечава. Онзи същият дразнещ, безсмислен, без мелодия фрагмент от пет ноти — ла-ла-ла-ла-ла.

Стоях и слушах, докато звуците изчезнаха напълно.

След това, осъзнавайки, че краката и ръцете ми са замръзнали, се върнах в къщата.

[1] Ръкоделие от различни парчета плата. — Б.пр. ↑

Фонетичната азбука

Минали са много години, откакто научих фонетичната азбука. Това започна с една диаграма в някаква книга по лингвистика, която намерих в книжарницата на татко. Първоначално нямаше никаква причина за моя интерес, освен че през един уикенд нямах какво да правя и бях впечатлена от знаците и символите, които съдържаше книгата. Имаше познати и непознати букви. Имаше главни букви „X“, които не бяха същите като малките, и главни „Y“, различни от малките. Други букви като „p“ и „d“, „s“ и „z“ имаха прикачени смешни малки опашки и завъртулки и човек можеше да сбърка „h“, „I“ и „u“ сякаш бяха „t“. Харесаха ми тези фантастични хибриди: запълвах страници им, което се превръщаше в „j“, и „v“, което кацаше несигурно върху малко „o“, като кученца, които играят върху топки в цирка. Баща ми прегледа страниците, които бях изписала със символи, и ме научи на звуците, които вървяха към всеки един от тях. Открих, че чрез международната фонетична азбука човек можеше да пише думи, които приличат на математически символи, думи, които бяха като таен код, думи, които приличаха на отдавна забравени и мъртви езици.

Аз се нуждаех от мъртъв език. Такъв, с който да мога да комуникирам с мъртвите. Обикновено изписвах една специална дума отново и отново. Името на сестра ми. Като талисман. Сгъвах хартията във формата на сложно миниатюрно оригами и я пазех винаги близо до мен. През зимата тя стоеше в джоба на палтото ми; през лятото я пъхах в чорапа до глезена си. Нощем заспивах, като я стисках в ръката си. Въпреки цялото ми внимание и грижи невинаги успявах да запазя тези малки парчета хартия. Губех ги, правех нови, сетне намирах старите. Когато майка ми се опита да изтръгне едно от пръстите ми, аз го глътнах, за да й попреча да го прочете. Но когато видях баща ми да вади едно посивяло и оръфано парче хартия от боклука на дъното на едно чекмедже и да го разгъва, не направих нищо, за да го спра. Той прочете тайното име и лицето му сякаш се разчупи на части, а когато вдигна очите си към мен, те бяха пълни с тъга.

Разбрах, че иска да проговори. Отвори уста, но аз вдигнах пръст към устните си. Не исках да произнася името й. Нима не се беше опитал да я накара да мълчи? Нима не я беше заключил в тъмнината? Нима не беше поискал да я забравим? Нима не беше се опитал да я скрие от мен? Сега той нямаше право над нея.

Издърпах хартията от ръката му. Без да продумам, напуснах стаята. Отидох до прозореца на втория етаж, пъхнах парченцето в устата си, почувствах сухия му дървен вкус и го преглътнах. За десет години моите родители бяха погребали името й в мълчание, опитвайки се да я забравят. Сега аз щях да протестирам със собственото си мълчание. И да помня.

Освен че можех да произнеса неправилно „здравей“, „довиждане“ и „извинете“ на седемнадесет езика и да кажа гръцката азбука отзад напред (макар че никога не научих и една гръцка дума през живота си), фонетичната азбука бе един от онези тайни, случайни кладенци на безполезни знания, останали от моето книжно детство. Научих я само за свое собствено развлечение — нейното приложение в наши дни бе само лично, така че с годините не направих никакви усилия да я използвам и практикувам. Ето защо, когато излязох от градината и взех молива, за да запиша съскащите и фрикативни съгласни, преградните гласни и вибриращите звуци в настоятелния шепот на Емелин, трябваше да направя няколко опита.

След три или четири опита седнах на леглото и погледнах реда от завъртулки, символи и знаци. Съмнението започна да ме яде. Спомнях ли си съвсем точно звуците, след като загубих около пет минути, за да се върна обратно в къщата? Беше ли моето възстановяване с помощта на фонетичната азбука адекватно? Ами ако паметта ми ме подвеждаше?

Прошепнах онова, което бях написала на хартията. Прошепнах го още веднъж, настоятелно. Изчаках да се роди някакво ехо като отговор от спомена ми, което да ми каже, че не съм сбъркала, че съм го уцелила. Нищо не излезе. Това беше лоша имитация, пародия на нещо, което не бе чуто добре и затова бе запомнено само наполовина. Усилията ми бяха безполезни.

Написах вместо това тайното име. Заклинанието, очарованието, талисманът.

Но то никога не действаше. Тя никога не се появяваше. Все още бях сама.

Смачках хартията на топка и я запокитих в ъгъла.

Стълбата

— Моята приказка не ви досажда, нали, госпожице Лий?

На другия ден изтърпях много такива забележки, тъй като не бях способна да потисна прозевките си, не ме свърташе на едно място и търках очите си, докато слушах разказа на мис Уинтър.

— Извинете ме. Просто съм изморена.

— Само изморена? — възкликна тя. — Изглеждате така, сякаш смъртта е по петите ви! Може би едно хубаво хапване ще ви помогне. Какво всъщност ви има?

Свих рамене.

— Просто съм изморена. Това е всичко.

Тя сви устни и ме изгледа строго, но аз не казах нищо повече и тя продължи разказа си.

Нещата продължиха така шест месеца. Останалите обитатели на къщата се приютихме в една шепа стаи: кухнята, където Джон все още спеше нощем, дневната и библиотеката. Ние, момичетата, използвахме задните стълби, за да стигнем от кухнята до една спалня, която изглеждаше сигурна. Матраците, на които спяхме, бяха онези, които довлякохме от старата си спалня, леглата обаче бяха прекалено тежки, че да ги местим. Къщата изглеждаше прекалено голяма, след като домакинството бе намаляло по численост. Ние, оцелелите, се чувствахме по-свободно в сигурността на по-малките си жилищни помещения. Същевременно не можехме да забравим напълно останалата част от дома, загниваща бавно зад затворените врати.

Емелин прекарваше по-голяма част от времето си в изобретяване на игри на карти.

— Играй с мен! Хайде де, играй! — вадеше ми душата тя. Накрая се предавах и играех. Неизвестни игри с вечно променящи се правила; игри, които само тя разбираше и които винаги печелеше, което й доставяше постоянно удоволствие и удовлетворение. Тя се къпеше, любовта й към сапуна и горещата вода така и не изчезнаха. Прекарваше часове, блаженствайки във водата, която подгрявах за пране и миене на чинии. Не й завиждах. Беше по-добре, ако поне една от нас можеше да бъде щастлива.

Преди да затворим стаите, Емелин прерови шкафовете, принадлежащи на Изабел, и взе рокли, шишенца с парфюм и обувки, които натрупа в нашия лагер в една спалня. Все едно се опитвахме да спим в съблекалня. Емелин носеше роклите. Някои бяха излезли от мода преди десет години, други — принадлежали на майката на Изабел, бяха на тридесет и четиридесет години. Емелин ни забавляваше всяка вечер, като се появяваше драматично в кухнята в най-екстравагантни одеяния. Роклите я правеха да изглежда по-голяма от петнадесет; правеха я да прилича на жена. Спомних си разговора на Хестър с доктора в градината: „Няма причина един ден Емелин да не се омъжи.“ Спомних си също какво ми бе казала Мисус за Изабел и пикниците: „Тя бе от онези момичета, които мъжете не могат да гледат, без да поискат да ги докоснат.“ Почувствах неочаквано безпокойство. Но след това Емелин се настаняваше на стола в кухнята, вадеше тесте карти от копринената си торбичка и казваше съвсем по детски: „Играй на карти с мен, хайде, моля те“. Това почти винаги ме успокояваше, но все пак внимавах да не напуска къщата, докарана с нейните премени.

Джон беше апатичен и равнодушен. Той се сети да направи нещо немислимо: нае момче да му помага в градината.

— Всичко ще бъде наред — успокои ни той. — Това е просто момчето на стария Проктър, Амброус. Той е добър и тих момък. Няма да е задълго. Само докато се оправя с къщата.

Което знаех, че ще продължи вечно.

Момчето дойде. То бе по-високо от Джон и с по-широки рамене. Видях ги да стоят с ръце в джобовете и да обсъждат работата за деня, след което момчето започна. То копаеше с премерени и спокойни движения; плавното, постоянно проникване на лопатата в почвата действаше на нервите ми.

— Защо трябва да го наемаме? — исках да знам. — Той е външен човек като всички останали.

Но поради някаква причина момчето не бе външен човек за Джон. Вероятно защото идваше от неговия свят, от света на мъжете, който аз не познавах.

— Той е добър момък — отговаряше отново и отново Джон на моите въпроси. — И добър работник. Не задава много въпроси и не говори прекалено.

— Може да няма език, но има очи на главата.

Джон сви рамене и погледна загрижено някъде встрани.

— Няма да съм вечно тук — рече накрая. — Нещата няма да са винаги такива — той направи неопределен жест, който включваше къщата, обитателите й и живота, който водехме. — Един ден нещата ще се променят.

— Как ще се променят?

— Вие растете. Няма да бъде същото, нали? Едно е да сте деца и съвсем друго — да сте пораснали…

Но аз вече си бях отишла. Не исках да знам какво иска да каже.

Емелин беше в спалнята и чоплеше пайети от един вечерен шал от кутията си със скъпоценности. Седнах до нея. Тя бе толкова погълната от работата си, че дори не ме погледна, когато влязох. Нейните пухкави, заострени пръсти чоплеха безжалостно една пайета, докато тя излезе, сетне я пуснаха в кутията. Това беше бавна работа, но Емелин разполагаше с всичкото време на света. Лицето й бе спокойно, докато се навеждаше над шала. Устните й бяха стиснати. Погледът й бе едновременно напрегнат и отнесен. Клепачите й често се спускаха, закривайки зелените ириси, а след това, веднага след като докоснеха долния клепач, се вдигаха отново, за да разкрият непромененото зелено на очите й.

Наистина ли изглеждам така? — помислих си с почуда. О, аз бях виждала в огледалото колко много очите ми приличат на нейните. Знаех, че имаме една и съща извивка под тежката червена коса на тила на вратовете си. Знаех и впечатлението, което правехме на селяните в редките случаи, когато се разхождахме ръка за ръка по „Улицата“ в еднаквите си дрехи. Но все пак не приличах съвсем на Емелин, нали? Моето лице не можеше да изрази такова невъзмутимо съсредоточаване и концентрация. То щеше да се изкриви от разочарование или пакост. Аз щях да хапя устните си, да дърпам ядосано косата си и да я отхвърлям през рамо, пуфтейки от нетърпение. Не можех да действам спокойно като Емелин, щях да откъсна пайетите със зъби.

Ти няма да ме напуснеш никога, нали? — исках да й кажа. Защото аз няма да те напусна. Ние ще останем винаги заедно. Заедно. Каквото и да казва Джон-да-диг.

— Защо не поиграем?

Тя продължи мълчаливата си работа, все едно не ме чу.

— Хайде да си играем на сватба. Ти ще бъдеш булката. Давай! Можеш да облечеш… ето това — измъкнах едно жълто парче газ от натрупания куп премени в ъгъла. — То е също като воал, виж! — тя не го погледна дори когато го сложих на главата й. Просто го махна от очите си и продължи да си чопли пайетите.

И така, аз пренасочих вниманието си към нейната кутия за съкровища. Ключовете на Хестър все още стояха в нея и все още блестяха, макар че Емелин отдавна бе забравила предишния им притежател. Имаше парченца от бижутата на Изабел, цветни опаковки от бонбони и сладкиши, които Хестър й бе давала, опасно парче стъкло от счупена зелена бутилка, дълга панделка със златен край, която бе моя. (Мисус ми я бе дала преди много години). Под всичките тези боклуци все още стояха сребристите конци, които бе изскубнала от завесите в деня, когато пристигна Хестър. И полускрито под бъркотията от гумички, стъкълца и стари боклуци, имаше нещо, което не изглеждаше да принадлежи на Емелин. Нещо кожено. Наклоних главата си на една страна, за да видя по-добре. А! Ето защо го беше прибрала! Златни букви! НЕВНИК. Какво означаваше това НЕВНИК? Или кой беше този НЕВНИК? Накланяйки главата си на другата страна, зърнах още нещо. Мъничка ключалка. И мъничко ключе. Нищо чудно, че бе в кутията за съкровища на Емелин. Златни букви и ключе. Би трябвало да се досетя, че това бе нейното най-скъпоценно притежание. И неочаквано ме осени откритието. НЕВНИК. Дневник.

Протегнах ръка.

Бързо като светкавица — външният й вид можеше да бъде измамен, ръката на Емелин се стрелна и ме хвана за китката, спирайки ме да не докосна съкровищата й. Тя въобще не ме погледна. Отмести ръката ми с твърдо движение и сложи капака на кутията си.

Върху китката ми, там, където ме бе хванала, останаха бели следи от пръстите й.

— Имам намерение да се махна — казах за всеки случай. Гласът ми не прозвуча особено убедително. — И ще го направя. Ще те оставя тук. Ще порасна и ще живея сама.

След което, изпълнена с величествено самосъжаление, станах и излязох от стаята.

Към края на следобеда Емелин дойде да ме намери на подпрозоречното място за сядане в библиотеката. Бях дръпнала завесата, за да се скрия, но тя дойде право там и се огледа. Чух приближаващите се стъпки, почувствах движението на завесата, когато я вдигна. С притиснато към стъклото чело гледах капките дъжд, които падаха върху стъклото. Вятърът ги караше да треперят; те бяха постоянно заплашени да тръгнат по една от зигзагообразните пътечки, като поглъщаха всяка капчица по пътя си и оставяха кратка сребриста следа зад себе си. Тя дойде и сложи главата си на рамото ми. Аз я отхвърлих сърдито. Нямаше да се обърна и да говоря с нея. Тя взе ръката ми и сложи нещо на пръста ми.

Изчаках я да си отиде, преди да го погледна. Пръстен. Беше ми дала пръстен.

Завъртях камъка навътре към страната на дланта си и го приближих към прозореца. Светлината накара камъка да оживее. Беше зелен, същият цвят като очите ми. Зелен като цвета на очите на Емелин. Беше ми дала пръстен. Затворих пръстите около дланта си и направих от ръката си стегнат юмрук с камъка в сърцето му.

Джон събираше кофите с дъждовна вода и ги изпразваше; белеше зеленчуци в кухнята; ходеше до фермата и се връщаше с мляко и масло. Но след всяка работа бавно събираната му енергия, изглежда, се изразходваше до капка и всеки път аз се чудех дали ще има сили да вдигне мършавото си тяло от масата и да се заеме със следващата задача.

— Ще отидем ли в градината? — попитах го. — Можеш да ми покажеш какво да правя там.

Той не ми отговори. Сигурно не ме чу, помислих си. Няколко дни не го закачах и после попитах отново. И отново. И отново.

Най-накрая Джон отиде в бараката, където наостри градинарските си ножици със стария си плавен ритъм. Сетне двамата вдигнахме дългата подвижна стълба и я изнесохме навън.

— Ето така — каза ми той, показвайки как безопасно да поставя стълбата. Опря я върху солидната стена на градината. Аз повторих няколко пъти това упражнение, сетне се качих няколко стъпала по нея и слязох долу.

— Няма да се чувстваш сигурна, яко я подпреш на тисово дърво — обясни ми Джон. — Но ако я поставиш добре, ще бъде напълно безопасна. Трябва да я опиташ с крак.

След това отидохме в градината с фигурите. Той ме заведе до едно тисово дърво със средни размери, което бе обрасло и рошаво. Понечих да подпра стълбата на него, но той извика.

— Не, не! Много си нетърпелива.

Обиколи три пъти дървото. Сетне седна на земята и запали цигара. Аз седнах до него и той запали една и за мен.

— Никога не режи срещу слънцето — обясни ми Джон. — И никога в собствената си сянка — дръпна няколко пъти от цигарата. — Бъди предпазлива с облаците. Не им позволявай да изкривяват твоята линия, когато вятърът ги издухва. Намери нещо постоянно в линията си на полезрение. Покрив или ограда. Това ще бъде котвата ти. И не бързай. Три пъти мери, един път режи — през цялото време, докато говореше, не премести очите си от дървото, нито пък аз. — Трябва да имаш усещане за задната част на дървото, докато оформяш предната, както и за всички останали страни. И недей просто да режеш с ножицата. Използвай цялата си ръка. Чак до рамото.

Довършихме цигарите си и угасихме угарките с петите на ботушите си.

— И се опитай да запазиш образа му в главата си такъв, какъвто го виждаш сега от разстояние, когато отидеш до него.

Бях готова.

Той ме остави да поставя стълбата три пъти до дървото, преди да се увери, че е безопасно закрепена. После взех ножиците и се качих.

Работих три часа. Първо бях опиянена от височината, постоянно гледах надолу и трябваше да се насилвам да не направя още една стъпка по стълбата нагоре. И всеки път, когато я местех, трябваше да правя няколко опита, за да я наглася добре. Работата постепенно ме увлече. Почти не осъзнавах колко нависоко съм, съзнанието ми бе така погълнато от формата, която правех. Джон стоеше край мен и през цялото време мълчеше. Направи само няколко забележки: „Наблюдавай сянката си“ или „Мисли за задната страна!“, но главно наблюдаваше и пушеше. Чак когато накрая слязох от стълбата, почувствах колко изтръпнали са ръцете ми от тежестта на ножиците. Но това нямаше значение.

Отдалечих се, за да огледам работата си. Обиколих три пъти дървото. Сърцето ми подскочи от вълнение. Беше добре.

Джон кимна.

— Не е зле — рече той. — Ще се научиш.

Отидох да взема стълбата от бараката, за да оформя голямото бомбе, но не я намерих. Момчето, което не харесвах, беше в кухненската градинка с гребло в ръце. Отидох при него и му се озъбих.

— Къде е стълбата?

За пръв път говорех с него.

Той не обърна внимание на грубостта ми и ми отговори учтиво.

— Господин Дигенс я взе. Той отиде отпред, поправя покрива.

Взех си една от цигарите, които Джон бе оставил в бараката, и я запалих, хвърляйки замислени погледи към момчето, което ме гледаше завистливо. Сетне наострих градинарските ножици и тъй като остренето ми хареса, наточих и градинарския нож. През цялото време зад стърженето на камъка върху острието се чуваше ритъмът на греблото, с което момчето изравняваше почвата. После погледнах към слънцето и си помислих, че е късно да започвам да оформям бомбето. Затова отидох да потърся Джон.

Стълбата лежеше на земята. Двата й крака сключваха невероятен ъгъл като стрелките на часовник; металната пръчка, която бе предназначена да ги държи постоянно в положение на шест часа, бе изтръгната. До стълбата лежеше Джон. Когато докоснах рамото му, той не помръдна, но беше топъл, тъй като слънцето бе напекло изкълчените крайници и окървавената коса. Беше облещил отворените си очи право към ясното синьо небе, но синьото на очите му бе странно празно.

Разумното момиче ме напусна. Неочаквано останах само аз, просто едно глупаво дете, почти никой, въобще никой.

— Какво ще правя? — прошепнах. — Какво ще правя? — гласът ми ме изплаши. Какво…

Просната на земята, стисках ръката на Джон в моята и камъчетата от чакъла се забиваха в слепоочието ми. Гледах как времето минава. Сянката от нишата на библиотеката се простря върху чакъла и достигна до най-далечните стъпала на подвижната стълба. Стъпало след стъпало тя пълзеше към нас. Стигна чак до обезопасяващата пръчка.

Пръчката за обезопасяване. Защо Джон не бе проверил дали стълбата е подпряна безопасно? Той със сигурност би трябвало да е проверил това. Разбира се, че го е направил! Но ако го е направил, тогава как… защо?

Не можех да понеса тази мисъл. Стъпало след стъпало, след стъпало, сянката на нишата слизаше все по-близо и по-близо. Тя стигна до старите панталони на Джон, сетне до зелената му риза, сетне до косата му — колко оредяла беше косата му! Защо не бях се погрижила по-добре за него?

Не можех да понеса мисълта за това. И все пак как да не мисля? Забелязвайки оредяването на косата на Джон, забелязах също и дълбоките бразди, издълбани в земята от краката на стълбата, когато се е наклонила под него. Други следи нямаше. Чакълът не е пясък или сняг, нито дори прясно разкопана почва. Той не задържа следи от стъпки. Никаква следа, която да подскаже как някой е дошъл, как може би се е размотавал в основата на стълбата, как, когато е приключил онова, за което е дошъл, бавно се е отдалечил. От всичко, което чакълът можеше да ми каже, заключението бе, че сигурно е бил призрак. Дух.

Всичко беше студено. Чакълът, ръката на Джон, сърцето ми.

Изправих се и го оставих, без да погледна назад. Заобиколих къщата до кухненската градинка. Момчето все още беше там; бе оставил греблото и метлата встрани. Когато ме видя да приближавам, спря и ме загледа. И когато спрях (Не припадай! Не припадай! — наредих строго на себе си), то изтича към мен, за да ме хване. Гледах го, сякаш идеше от много, много далеч. Но не припаднах. Не съвсем. Вместо това почувствах един глас да се надига дълбоко в мен. Думите, които не избрах да кажа, сами намериха пътя си към моето свито на възел гърло.

— Защо никой не ми помага?

Момчето ме сграбчи под мишниците; аз се отпуснах върху него; то ме положи внимателно на тревата.

— Аз ще ти помогна — каза то. — Аз.

Със смъртта на Джон-да-диг, която все още беше съвсем ясна в паметта ми, със спомена за лицето на мис Уинтър, опустошено от загубата, все още доминиращо в мисълта ми, едва не пропуснах писмото, което ме очакваше в стаята.

Отворих го едва когато записах разказа.

„Скъпа госпожице Лий,

След цялата помощ, която вашият баща ми е оказвал през годините, мога да кажа, че ще бъда щастлив, ако съм в състояние да направя нещо малко в услуга на дъщеря му.

Моите първоначални проучвания в Обединеното кралство не ми разкриха нищо за това, къде е била госпожица Хестър Бъроу след периода, през който е работила в Ейнджълфийлд. Открих известен брой документи, свързани с живота й преди този период, и съставих доклад, който след няколко седмици ще бъде на ваше разположение.

Проучванията ми в никакъв случай не са приключили. Все още не съм изчерпал изследването на италианската връзка и е повече от вероятно да изникнат някакви подробности от по-ранните години, които да хвърлят нова светлина върху него.

Не се отчайвайте! Ако вашата гувернантка може да бъде открита, аз ще я намеря.

Искрено ваш

Еманюел Дрейк“

Сложих писмото в чекмеджето, сетне взех палтото и ръкавиците си.

— Хайде тогава, да вървим — казах на котарака Шадоу.

Той ме последва по стълбите, излязохме навън и тръгнахме покрай къщата. Тук и там покрай стената бяха поникнали храсти, което караше пътеката да криволичи. Тя неусетно се отдалечаваше и водеше към примамващата, прилична на лабиринт градина. Устоях да не тръгна по нея и продължих направо. Да държа стената на къщата винаги от лявата си страна, означаваше да се промъквам под все по-разширяващия се храсталак от гъсто обрасли стари храсти. Чепатите им клонки закачаха глезените ми, посягаха към лицето ми и трябваше да завия шала върху него, за да не го одраскат. Котаракът ме придружи, сетне спря, уплашен от гъстотата на дивия пущинак.

Аз обаче продължих. И не след дълго открих онова, което търсех. Един прозорец, почти целият покрит с бръшлян, и толкова гъсти вечнозелени листа между него и градината, че блещукането на светлината трудно можеше да бъде забелязана.

Точно зад прозореца, на една маса, седеше сестрата на мис Уинтър. Срещу нея седеше Джудит. Тя подаваше пълни лъжици супа и ги пъхаше между закърпените устни, които приличаха на сурова рана. Неочаквано лъжицата замръзна на половината път между купата и устата; Джудит спря и погледна право към мен. Тя не можеше да ме види зад гъстия бръшлян, но сигурно бе почувствала присъствието ми. След минута отново се обърна и продължи. Но не и преди да забележа нещо странно в лъжицата. Тя беше сребърна с едно сложно гравирано А във формата на стилизиран ангел върху дръжката.

Бях виждала същата лъжица и преди. А. Ангел. Ейнджълфийлд[1]. Емелин имаше същата лъжица като Аурелиус.

Придържайки се близо до стената и със заплетени в косата ми клони, аз успях да се провра през къпинака. Котаракът ме следваше, докато почистих парченцата счупени клонки и мъртви листа от ръкавите и раменете си.

— Искаш ли да влезем вътре? — предложих му и той бе повече от щастлив да се съгласи.

Господин Дрейк не бе успял да открие Хестър. Затова пък аз бях открила Емелин.

[1] Ангелско поле (англ.) — Б.пр. ↑

Вечният полумрак

Записвах разказа на мис Уинтър в кабинета си, разхождах се в градината, галех котката в спалнята и държах далеч кошмарите си, като стоях будна. Осветената от луната нощ, когато бях видяла Емелин да се появява в градината, сега ми изглеждаше като сън, защото небето отново се бе затворило и ние отново се бяхме потопили в безкрайния вечен полумрак. Със смъртта на Мисус и Джон-да-диг в разказа на мис Уинтър се промъкна един допълнителен студ. Емелин ли бе онази стряскаща фигура в градината, която бе развалила стълбата? Можех само да чакам и да оставя историята да се развие сама. Междувременно с напредването на декември сянката, изписана на моя прозорец, стана още по-ясна. Нейната близост ме отблъскваше; разстоянието между нас разбиваше сърцето ми, всяко нейно появяване събуждаше в мен познатата комбинация от страх и копнеж.

Отивах в библиотеката преди мис Уинтър сутрин, следобед, или вечер — не знам, те всички си приличаха и бяха еднакви за мен — и заставах до прозореца да я чакам. Моята бледа сестра притискаше пръстите си към моите, приковаваше ме със своя умоляващ поглед, стъклото се запотяваше от нейния студен дъх. Трябваше само да го счупя и щях да се слея с нея.

— Какво гледате? — долетя зад мен гласът на мис Уинтър.

Обърнах се бавно.

— Седнете — сякаш излая тя. А сетне добави: — Джудит, би ли сложила още един дънер в камината? И после донеси на това момиче нещо за ядене.

Седнах.

Джудит донесе какао и препечен хляб. Мис Уинтър продължи разказа, докато аз пиех горещото какао.

— Аз ще ти помогна — каза момчето.

Но какво можеше да направи то? Беше само едно момче.

Изпратих го да повика доктор Модели и докато го нямаше, направих силен, сладък чай и изпих пълна чаша. Мислех бързо и практично. Докато стигнах до утайката на дъното на чашата, боцкането на сълзите в очите ми премина. Беше време за действие.

Когато момчето се върна с доктора, бях готова. В момента, в който чух стъпките им да приближават къщата, завих зад ъгъла, за да ги посрещна.

— Емелин, бедното ми дете! — възкликна докторът, като приближи. Ръката му се протегна в жест на симпатия, сякаш искаше да ме прегърне. Аз отстъпих една крачка назад и той спря.

— Емелин, ти ли си? — в очите му се появи несигурност. Нима беше Аделин? Не, това не бе възможно. Не можеше да бъде. Името замря на устните му. — Прости ми — промърмори той. Но все още не знаеше коя съм.

Аз не му помогнах да излезе от затруднението си. Вместо това се разплаках.

Не с истински сълзи. Моите истински сълзи (а аз имах много от тях, повярвайте ми) бяха всичко, което бях запазила. По някое време — тази вечер, или утре, или скоро, не знам точно кога, когато останех сама, щях да се наплача с часове. За Джон. За себе си. Щях да плача на глас, високо, безнадеждно пищейки и виейки по начина, по който плачех като малко момиченце, когато само Джон можеше да ме успокои, галейки косата ми с ръцете си, които миришеха на тютюн и градина. Това щяха да бъдат горещи, грозни, безнадеждни сълзи и когато дойдеше краят им, ако изобщо настъпеше, очите ми щяха да бъдат подути дотолкова, че щях да имам само две червени цепки, през които да виждам.

Но това бяха моите лични сълзи и те бяха само за мен, а не за този мъж. Сълзите в момента бяха фалшиви. От онези, които да украсят зелените ми очи, както рамката от диаманти украсява смарагдите. И те действаха. Ако успееш да замаеш един мъж със зелените си очи, той ще бъде толкова хипнотизиран, че няма да забележи как вътре в очите се е спотаил някой, който го шпионира.

— Страхувам се, че не мога да направя нищо за господин Дигенс — рече докторът.

Беше странно да чуя истинското име на Джон.

— Как се е случило? — той погледна към балюстрадата, където бе работил Джон, сетне се наведе над стълбата. — Нима пръчката за обезопасяване липсва?

Вече можех да погледна трупа без емоции. Почти.

— Може би се е подхлъзнал? — произнесох на глас. — Дали се е хванал за стълбата, докато е падал и я е повлякъл със себе си?

— Никой ли не го е видял да пада?

— Нашите стаи са от другата страна на къщата, а момчето беше в зеленчуковата градина.

Момчето стоеше встрани от нас и не гледаше към тялото.

— Хм. Доколкото си спомням, той няма семейство.

— Винаги е живял съвсем сам.

— Разбирам. А къде е чичо ти? Защо не е тук да ме посрещне?

Нямах представа какво е казал Джон на момчето за нашето положение. Трябваше да импровизирам.

Със сълзи в гласа казах на доктора, че чичо ми е заминал.

— Заминал? — докторът се намръщи.

Момчето не реагира. Значи нищо нямаше да го изненада. То стоеше, гледайки в краката си, без да смее да погледне трупа, и аз си помислих, че сигурно е мамино детенце, преди да отговоря:

— Чичо ми няма да се върне няколко дни.

— Колко дни?

— О! Ами че кога точно замина… — престорих се, че пресмятам дните назад. Сетне, като насила преместих очите си върху трупа, направих така, че колената ми да се разтреперят, и се олюлях.

Докторът и момчето скочиха към мен и ме хванаха за лактите от двете страни.

— Добре, добре. По-късно ще ми кажеш, скъпа.

Позволих им да ме отведат покрай къщата към вратата на кухнята.

— Не знам какво точно да правя! — казах, когато завихме зад ъгъла.

— За кое?

— За погребението.

— Няма нужда да правиш нищо. Аз ще го уредя с погребалното бюро, а викарият ще се погрижи за останалото.

— Ами парите?

— Чичо ти ще оправи сметката, когато се върне. Къде е той, впрочем?

— Но какво ще стане, ако закъснее?

— Мислиш ли, че може би ще закъснее?

— Той е… непредсказуем.

— Така е — момчето отвори вратата на кухнята и докторът ме въведе вътре, като придърпа един стол.

Аз се строполих на него.

— Адвокатът ще направи всичко необходимо, всичко, което трябва, ако се наложи. Сега, кажи ми къде е сестра ти? Знае ли какво се е случило?

Дори не мигнах.

— Спи.

— Чудесно. Да я оставим да спи тогава, а?

Кимнах.

— А сега, когато сте съвсем сами, кой ще се грижи за вас?

— Да се грижи за нас ли?

— Не можете да останете тук съвсем сами. Не и след случилото се. Било е безразсъдно чичо ви да замине толкова скоро след като загубихте икономката си и без да е намерил заместничка. Някой трябва да дойде тук.

— Това наистина ли е необходимо? — очите ми бяха плувнали в сълзи. Емелин не бе единствената, която знаеше как да се държи изкусително женствено.

— Добре, вие сигурно…

— Просто последния път, когато някой се грижеше за нас… Спомняте си нашата гувернантка, нали? — аз го ослепих с поглед, който бе толкова многозначителен и бърз, че той едва ли го е разбрал. Целият се изчерви и погледна встрани. Когато ме погледна отново, бях само смарагди и диаманти. Момчето се прокашля.

— Баба ми би могла да идва, сър. Не да остава тук, но да идва всеки ден, за малко.

Доктор Модели бе объркан, но се замисли. Това все пак беше някакво решение, а той търсеше начин да се измъкне колкото е възможно по-бързо.

— Добре, Амброус. Мисля, че това ще бъде идеалното временно разрешение. За кратко време поне. Без съмнение чичо ви ще се върне след няколко дни, при което няма да има нужда, както ти казваш… да… ами… да…

— Точно така — станах бавно от стола. — Така че, ако вие отидете да се срещнете с гробарите, аз ще отида да се срещна с викария — подадох ръката си. — Благодаря ви, че дойдохте толкова бързо.

Мъжът напълно загуби ума и дума. Той се изправи на крака и аз почувствах краткото докосване на пръстите му до моите. Те бяха мокри от пот.

Доктор Модели отново потърси името върху лицето ми. Коя бях аз — Аделин или Емелин? Емелин или Аделин? Затова избра единствения път за спасение.

— Съжалявам за господин Дигенс. Наистина, госпожице Марч.

— Благодаря, докторе — скрих усмивката си зад воал от сълзи.

Докторът кимна на момчето и затвори вратата зад себе си.

Изчаках доктора да се отдалечи, сетне отворих вратата и поканих момчето да влезе.

— Между другото — казах с глас, който показваше, че аз съм господарката на къщата — няма нужда баба ти да идва тук.

Той ми отвърна със странен поглед. Виж ти, значи имаше един човек, който бе видял зелените очи и момичето, скрито вътре в тях.

— Чудесно — отговори то, като учтиво докосна периферията на шапката си, — тъй като и без това нямам баба.

— Аз ще ти помогна — бе казало то, но беше само едно момче. Да, но въпреки това знаеше как се кара таратайката.

На другия ден момчето ни закара до адвоката в Банбъри — аз на предната седалка до него, Емелин на задната. След четвърт час чакане под зорките очи на секретарката най-накрая бяхме поканени в офиса на господин Ломакс. Той погледна Емелин, погледна мен и каза:

— Няма нужда да питам кои сте вие двете.

— Ние сме в нещо като затруднение — обясних аз. — Чичо ни изчезна, а градинарят ни е мъртъв. Беше нещастен случай. Трагичен инцидент. След като той няма семейство и е работил цял живот за нас, смятам, че семейството ни трябва да плати за погребението му, но имаме съвсем малко…

Очите му прескачаха от мен, върху Емелин и обратно.

— Моля да извините сестра ми. Не се чувства съвсем добре — Емелин наистина изглеждаше странно. Позволих й да облече нейните демодирани премени, а очите й бяха пълни с такава красота, че нямаше място за нищо толкова земно като интелигентност.

— Да — рече господин Ломакс и снижи гласа си с половин нота. — Чувал съм нещо за този ефект.

Отговаряйки на неговата любезност, аз се наведох над бюрото и споделих почти шепнешком:

— Моят чичо, ами вие сте говорили с него, така че знаете, нали? Нещата невинаги са много лесни там, така или иначе.

— Предложих му най-искрения си прозрачен взор — всъщност истинско удоволствие е от време на време човек да говори с някой разумен човек.

Той си спомни слуховете, които бе чувал за нас. Едната от близначките не е в ред, казваха, дъската й хлопа. Значи, заключи адвокатът, ясно е, че другата си е съвсем нормална.

— Удоволствието ни е взаимно, госпожице… ъ… Простете, но как беше името ви?

— Името, което търсите, е Марч. Но ние сме свикнали да ни наричат с майчиното ни име. Близначките Ейнджълфийлд, така ни знаят в селото. Никой не помни господин Марч, особено пък ние. Не сме имали възможността да го видим по понятни причини, нали разбирате? И нямаме нищо общо със семейството му. Често сме си мислили, че ще е най-добре да сменим фамилията си.

— Това може да бъде направено. Защо не? Процедурата е много проста, наистина…

— Но някой друг път. Днешната работа…

— Разбира се, разбира се. Да се върнем на въпроса за погребението. Значи вие не знаете дали чичо ви ще се върне скоро, така ли?

— Може да мине известно време — казах, което си бе самата истина.

— Няма значение. Ако се върне навреме, за да уреди сам разходите — добре. Ако ли не, аз ще ги уредя от негово име и ще уточним нещата, когато той се прибере у дома.

Превърнах лицето си в картина на облекчението, каквото той искаше да види, и докато все още бе подгрят от удоволствието, че е успял да свали такъв товар от гърба ми, го отрупах с дузина въпроси за това, какво ще се случи, ако момиче като мен, което носи отговорността за сестра като моята, има нещастието да загуби настойника си завинаги. С няколко думи той ми обясни цялата ситуация и аз съвсем ясно разбрах и запомних стъпките, които трябваше да предприема, и кога трябваше да ги направя.

— Не че някое от тези неща ще ви се наложи във вашето положение! — заключи адвокатът, осъзнал, че се бе поувлякъл, описвайки ми този стряскащ сценарий, и сякаш сега искаше да върне назад част от думите си. — В края на краищата чичо ви ще се върне след няколко дни.

— Дай Боже! — засиях насреща му аз.

Бяхме стигнали до вратата, когато господин Ломакс се сети за нещо много съществено.

— Случайно да ви е оставил някакъв адрес?

— Познавате чичо ми!

— При това доста добре. А не знаете ли приблизително къде е?

Харесах господин Ломакс, но това не ме спираше да го лъжа, когато трябваше. Лъжата беше втора природа за момиче като мен.

— Да… всъщност не.

Той ме изгледа сериозно.

— Защото, ако не знаете къде е той… — мозъкът му се върна към всички правни формалности, които току-що бе изброил.

— Ами, бих могла да ви кажа къде ми каза, че отива.

Господин Ломакс ме гледаше в очакване с вдигнати вежди.

— Каза, че отива в Перу.

Очите на господин Ломакс се окръглиха като на бухал, а устата му се отвори.

— Но, разбира се, и двамата знаем, че това е смешно, нали? — довърших лъжата аз. — Не може да е в Перу, абсурд!

И с моята най-убедителна и най-смела усмивка затворих вратата зад себе си, оставяйки го да се тревожи за моя сметка.

Денят на погребението дойде, а аз все още нямах удобна възможност да се наплача. Всеки ден нещо се случваше. Първо беше викарият, сетне дойдоха разтревожените селяни, искайки да знаят за венците и цветята; дори госпожа Модели дойде, учтива, но студена, сякаш някак си бях опетнена от престъплението на Хестър.

— Госпожа Проктър — бабата на момчето, е просто чудесна — съобщих й аз. — Благодаря на съпруга ви, че я предложи.

Макар да подозирах, че момчето Проктър ме наблюдава, не можах да го хвана.

Погребението на Джон не бе място за плач. Защото аз бях госпожица Ейнджълфийлд, а кой беше той? Само един градинар.

В края на службата, докато викарият говореше мило и безполезно на Емелин — дали не би желала да идва по-често на църква? Божията любов била благословия и утешение за всички създания — аз подслушвах господин Ломакс и доктор Модели зад гърба им, докато те си мислеха, че никой не ги чува.

— Много оправно, компетентно момиче — рече адвокатът на доктора. — Не мисля, че осъзнава напълно тежестта на ситуацията. Разбрахте ли, че никой не знае къде е чичо им? Но когато тя научи, не се съмнявам, че ще ни каже. Аз се погрижих за паричната страна на въпроса. Тя се притесняваше как ще плати погребението на градинаря. Доброто сърце върви ръка за ръка с умната глава на раменете.

— Да — отговори не особено убедено докторът.

— Винаги съм имал впечатлението… всъщност не знам откъде ми е дошло на ума… че двете са… ами че и двете не са съвсем нормални. Но сега, когато ги видях в кабинета си така ясно като бял ден, разбрах, че само едната от тях страда. Слава на Бога! Каква милост! Вие, разбира се, би трябвало да знаете по-добре като техен лекар.

Докторът промърмори нещо, което не чух.

— Какво, какво? — попита адвокатът. — Мъгла ли казахте? Не последва отговор, при което адвокатът зададе следващия си въпрос.

— Коя, коя е? Така и не разбрах, когато дойдоха да ме посетят. Какво е името на разумната?

Аз се обърнах навреме, но така, че да мога да ги виждам с крайчето на окото си. Докторът ме гледаше със същото изражение, което имаше по време на цялата служба. Къде беше тъпото безчувствено момиче, което бе обект на наблюденията му цели няколко месеца? Момичето, което не можеше да вдигне дори лъжица до устните си, нито да каже една дума, сега сама бе дала инструкциите за погребението и бе задавала интелигентни въпроси на адвоката. Разбирах причината за объркването му.

Очите му прескочиха от мен към Емелин, после обратно.

— Мисля, че това е Аделин — видях как устните му оформиха името и се усмихнах, тъй като всички негови медицински теории и експерименти се сгромолясаха в краката му. Бедният! Стана ми мъчно за него.

Забелязвайки погледа му, вдигнах ръка към двамата. Един грациозен жест на благодарност към тях за това, че бяха дошли на погребението на един човек, когото почти не познаваха само за да ми бъдат от полза. Ето как го прие адвокатът. Докторът може би го прие доста по-различно.

Минаха часове. Погребението свърши и аз най-накрая можех да плача.

Само че не можах. Сълзите ми, сдържани толкова дълго време, се бяха вкаменили. Бяха замръзнали.

Така щяха да останат завинаги вътре в мен.

Замръзналите сълзи

— Извинете започна Джудит и спря. Стисна устните си, след което размаха ръце — жест, който не й беше присъщ. — Докторът вече е тръгнал насам, но няма да успее да дойде преди час. Моля ви, елате…

Завързах халата си и я последвах. Джудит почти подтичваше на няколко крачки пред мен. Слязохме по извитото стълбище, завихме по коридори и пасажи, пристигнахме отново на първия етаж, но в част, в която не бях стъпвала досега. Накрая влязохме в поредица от стаи, за които предположих, че са личните покои на мис Уинтър. Спряхме пред една затворена врата и Джудит ме погледна разтревожено. Добре разбирах нейното объркване. Зад затворената врата до нас достигаха дълбоки, нечовешки звуци, мучене от болка, прекъсвано от накъсано дишане. Джудит отвори последната врата и ние влязохме вътре.

Бях удивена. Нищо чудно, че звуците така вибрираха и се усилваха. За разлика от останалата част от къщата с нейното претрупано обзавеждане, разточителни завеси и драперии, неподдаващи се на описание стени и тапети, тази малка стая беше бедна, гола и оскъдно обзаведена. Стените бяха бели, покрити само с хоросан, а подът беше от прости дъски. В ъгъла един обикновен шкаф за книги бе натъпкан с купчини пожълтяла хартия, а в другия ъгъл имаше тясно легло с проста бяла завивка. На прозореца една завеса от басма висеше отпуснато от двете страни на рамката и позволяваше на нощта да влезе в стаята. Превита на две над просто ученическо бюро, с гръб към нас, седеше мис Уинтър. Тя бе облечена в бяла риза с дълги ръкави и плачеше.

Едно дрезгаво, немелодично стържене на въздух, който минава през гласните струни и ги задейства. Дразнещ ушите вой, който преминаваше в страховити животински стенания. Раменете й се надигаха и спадаха, а тялото й тръпнеше; някаква сила се движеше през крехката й шия към главата, после по дължината на ръцете до самите длани, които се блъскаха в бюрото. Джудит забърза, за да нагласи една възглавничка под слепоочието на мис Уинтър; тя самата, напълно потънала в кризата, изглежда, не осъзнаваше, че ние бяхме там.

— Никога преди не съм я виждала такава — рече Джудит, като притисна с пръст устните си. И с паника в гласа продължи: — Не знам какво да правя.

Устата на мис Уинтър се отваряше и кривеше в диви, грозни форми от скръбта, която, явно, бе непоносима за нея.

— Всичко е наред — казах на Джудит.

Това беше агония, която познавах. Дръпнах един стол и седнах до мис Уинтър.

— Тихо, тихо. Знам — сложих една ръка около раменете й и привлякох ръцете й в другата си ръка. Обгърнах тялото й с моето, наведох ухо близо до главата й и продължих с успокояването. — Всичко е наред. Спокойно. Всичко ще мине. Тихо, дете. Не си сама — люлеех я и я успокоявах, като не спирах да говоря магическите думи. Те не бяха мои, а на баща ми. Думи, за които знаех, че действат, защото винаги действаха на мен. — Тихо, тихо — шепнех аз. — Знам. Ще мине.

Конвулсиите не спираха, нито плачът стана по-малко болезнен, но те постепенно намаляваха по сила. Тя имаше време между всяка нова конвулсия да си поеме отчаяна, тръпнеща глътка въздух.

— Ти не си сама. Аз съм тук, аз съм с теб.

Най-накрая мис Уинтър се успокои. Извивката на главата й притискаше скулите ми. Кичури от косата й докосваха устните ми. Усещах неравномерния й пулс, слабите конвулсии на дробовете й. Ръцете й бяха студени.

— Сега. Ето сега. Всичко свърши.

Тя остана мълчалива около минута. Придърпах шала и го увих около раменете й, за да я стопли, опитвайки се да разтрия ръцете й и да влея малко топлинка в тях. Лицето й бе опустошено. Тя виждаше трудно през подутите си очи, а устните й бяха напукани и възпалени. Зараждането на една синина отбелязваше мястото, където ръката й се бе блъскала в бюрото.

— Той е бил добър човек — казах аз. — Много добър човек. И те е обичал.

Тя кимна бавно. Устата й потръпна. Дали се опита да каже нещо? Устните й отново помръднаха.

Обезопасяващата пръчка? Това ли се опитваше да каже?

— Сестра ти ли беше тази, която я бе пипала? — сега този въпрос изглежда брутален, но тогава, при онзи поток от сълзи, които бяха измили етикета, прямотата ми беше съвсем на място.

Въпросът ми причини последен спазъм от болка, но когато отговори, мис Уинтър бе категорична.

— Не и Емелин. Не тя. Не тя.

— Кой тогава?

Тя присви очите си и започна да люлее и клати главата си на двете страни. Виждала съм това движение при животните в зоологическата градина, когато полудяват от това, че са затворени зад решетките. Понеже се боях да не би кризата да започне отново, си спомних какво правеше татко, за да ме утеши, когато бях дете. Нежно и внимателно започнах да галя косата й, докато тя сложи главата си на рамото ми.

Накрая се успокои напълно и Джудит успя да я сложи в леглото. Заспивайки, мис Уинтър като дете ме помоли да остана. И така аз останах при нея, коленичила до леглото й, наблюдавайки я как заспива. От време на време сънят й бе нарушаван от трепет и върху спящото й лице се появяваше израз на страх, тогава аз галех косата й, докато клепачите й отново се успокояха.

Кога баща ми ме бе успокоявал така? От дълбините на спомените ми изплува един инцидент. Трябва да съм била на около дванадесет. Беше неделя. Татко и аз ядяхме сандвичи край реката, когато се появиха близначките. Две руси момиченца с техните руси родители — туристи за един ден, дошли да се насладят на архитектурата на Кеймбридж и да се порадват на слънцето. Всички ги забелязваха, те сигурно бяха свикнали с погледите на минувачите. Видях ги и сърцето ми подскочи. Все едно погледнах в огледало и се видях цялата. Гледах ги с копнеж. С неистов глад в очите. Двете побързаха да се отдалечат от момичето с разкъсващия, поглъщащ ги поглед и посегнаха да хванат ръцете на родителите си. Видях страха им и една твърда ръка сграбчи и стисна дробовете ми, докато небето потъмня.

Следващото, което си спомням, бе по-късно, в магазина. Аз — седнала на подпрозоречната дъска, между съня и кошмара; той — свит на пода, галещ косата ми, мърморещ успокоителни думи.

— Тихо, тихо, сега ще мине. Всичко е наред. Ти не си сама.

Малко по-късно дойде доктор Клифтън. Когато се обърнах и го видях на прага на стаята, имах чувството, че може би е стоял там от известно време. Шмугнах се покрай него, а в изражението му имаше нещо, което не успях да разгадая.

Криптография под водата

Върнах се в моите стаи, краката ми се движеха бавно като мислите. Нищо нямаше смисъл. Защо бе умрял Джон-да-диг? Защото някой бе повредил обезопасяващата пръчка на стълбата.

Не може да е било момчето. Разказът на мис Уинтър му осигуряваше абсолютно алиби: докато Джон и стълбата му са паднали от балюстрадата, момчето е гледало жадно цигарата й, не смеейки да я помоли да си дръпне. Тогава със сигурност е била Емелин. С изключение на факта, че нищо не дава основание да се предполага, че Емелин е способна на такова нещо. Тя бе едно безобидно дете, дори Хестър бе установила така. И самата мис Уинтър не можеше да бъде по-ясна: „Не. Не и Емелин.“ Тогава кой? Изабел беше мъртва. Чарли го нямаше.

Влязох в стаята си и застанах до прозореца. Беше тъмно, нищо не се виждаше, но там стоеше моето отражение, една бледа сянка, през която можеш да видиш нощта. Кой? — попитах я аз.

Най-накрая се вслушах в тихия, но настоятелен глас в главата ми, който се опитвах да потисна. Аделин. Не — казах аз. Да, каза той. Аделин.

Не беше възможно. Нейният плач, мъката от загубата на Джон-да-диг идваха от сърцето й. Никой не може да жали така за човек, когото е убил собственоръчно, нали? Никой не може да убие някого, когото обича толкова много.

Но гласът в главата ми върна епизод след епизод историята, който знаех наизуст. Насилието и унищожението на градината с геометричните фигури, всеки удар на ножиците — удар по сърцето на Джон. Атаките върху Емелин, ритането, хапането, дърпането на косата. Бебето, извадено от детската количка и оставено най-безхаберно да умре или да бъде намерено. Едната от близначките не била нормална, дъската й хлопала — казвали в селото. Спомнях си и се чудех. Възможно ли беше? Дали сълзите, на които току-що бях свидетел, не бяха сълзи на вина? Сълзи на разкаяние? На угризения? Дали не бях държала в прегръдките си убийцата и не бях я успокоявала? Това ли бе тайната, която мис Уинтър криеше от света толкова дълго време? Едно неприятно подозрение започна да се надига в мен. Това ли бе основният момент в историята на мис Уинтър? Да ме накара да я съжалявам, да й симпатизирам, да я реабилитирам, да й простя? Потръпнах.

Поне в едно нещо бях сигурна. Тя го обичаше. Не би могло да е другояче. Спомних си как държах изтощеното й измъчено тяло до моето и знаех, че само една разбита любов може да причини подобно отчаяние. Спомних си детето Аделин, което бе проникнало в самотата на Джон след смъртта на Мисус, помагайки му да се върне обратно към живота, като го бе принудило да я научи как се прави градина с геометрични форми.

Същата градина, която сама бе унищожила.

О, може би в края на краищата не бях права!

Очите ми блуждаеха в тъмнината навън. Нейната градина. Дали не бе в памет на Джон-да-диг? Дългогодишното й покаяние за щетите, които бе нанесла?

Потърках уморените си очи и знаех, че трябва да си легна. Но бях прекалено уморена, за да заспя. Мислите ми, ако не успеех да ги спря, щяха да обикалят в кръг цялата нощ. Реших да се изкъпя.

Докато чаках ваната да се напълни, потърсих нещо, което да ме разсее. Една топка хартия, показваща се наполовина под масата, привлече вниманието ми. Разгънах я, пригладих я. Един ред, написан с фонетичната азбука.

После, в банята направих няколко опита да открия смисъл в изписаните символи. Подсъзнателно чувствах, че не съм хванала съвсем правилно изговора на Емелин. Представих си отново огряната от луната градина, контурите на храстите, гротескното, напрегнато лице; чух отново резкия й глас. Но колкото и да се опитвах, не можех да възстановя произношението й.

Прекрачих и влязох във ваната, като оставих парчето хартия на ръба. Водата, която чувствах гореща по краката, бедрата и гърба ми, очевидно бе по-хладка при допир до белега ми встрани. Затворих очи и се плъзнах под повърхността й. Ушите, носът, очите — всичко бе под водата. Тя звънеше в ушите ми, а косата ми се изправи от корените си като пипала на медуза.

Излязох, за да си поема въздух, сетне отново се потопих. Още въздух и отново вода.

Мислите ми започнаха да плуват по един отпуснат, безтегловен начин. Бях чела достатъчно за езика на близнаците, за да знам, че той не може да бъде напълно и изцяло измислен. Езикът, на който са си говорили Емелин и Аделин, би трябвало да е въз основа на английски и френски, или може би съдържаше елементи и от двата езика. Въздух. Вода.

Сигурно бе нарочно изопачен. Може би нарочно бе въведена променена интонация. Или гласни. А понякога и допълнителни късчета, прибавени повече за камуфлаж, отколкото да внесат смисъл.

Въздух. Вода.

Един пъзел. Загадка. Таен код. Криптография. Не би трябвало да е толкова сложен като египетските йероглифи или Микенското линейно писмо В[1]. Как би трябвало да подходя? Да разгледам всяка сричка поотделно. Тя можеше да бъде дума или част от дума. Първо да отстраня интонацията. Да си поиграя с ударенията. Да експериментирам с дължината, краткостта, сплескването на гласните звуци. След това — какво означаваха сричките на английски? А на френски? И какво щеше да стане, ако ги изоставим и си поиграем вместо това с всяка страна на сричката? Щяха да се получат множество възможни комбинации. Хиляди. Но не и до безкрайност. Един компютър можеше да свърши тази работа. Човешкият мозък също, но за година или две.

„Мъртвите отиват под земята.“

Какво? Направо седнах от изненада. Думите дойдоха и изплуваха от никъде. Те биеха болезнено в гърдите ми. Беше смешно. Не можеше да бъде!

Треперейки, посегнах към ръба на ваната, където бях оставила моите драсканици, и ги придърпах към себе си. Разгледах ги нетърпеливо. Бележките ми, символите и знаците, завъртулките и точките, всичко бе изчезнало. Те бяха отмити от водата и бяха отишли в канала.

Опитах се още веднъж да си спомня звуците, но те бяха изтрити от паметта ми. Всичко, което можех да си спомня, беше изплашеното й, напрегнато лице и последователността от пет ноти, които пееше, когато си тръгна.

Мъртвите отиват под земята.

Думите се появиха напълно оформени в съзнанието ми, без да оставят следа зад себе си. Откъде ли бяха дошли? По какви пътеки бе минала мисълта ми, за да извади тези думи от нищото?

Вярвах ли наистина, че това бе изречението, което тя ми каза, или?

Хайде, бъди разумна, напомних си.

Посегнах за сапуна и реших да оставя подводните видения да напуснат мозъка ми.

[1] През 1900 г. сър Артър Бванс открива двореца на цар Кносос в Микена и в него три глинени плочки от бронзовата ера с гравирани върху тях знаци и цифри — това е линейното микенско писмо В. На 1 юли 1952 г. Майкъл Вентрис публикува начин за разчитането му. Смята се, че това е архаична форма на гръцкия език, предхождаща Омир с пет века. — Б.пр. ↑

Косата

В къщата на мис Уинтър никога не поглеждах часовник. За секундите имах думи; минутите бяха линии, изписани с молив. Единадесет думи на линия, двадесет и три реда върху страницата бяха новият ми хронометър. На определени интервали спирах да завъртя острилката и да гледам как къдравите гирлянди от дървесина се люлееха по пътя си към кошчето; тези паузи маркираха часовете.

Бях прекалено заета и погълната от историята на мис Уинтър, така че нямах желание за нищо друго. Моят собствен живот — такъв, какъвто бе, изчезна в нищото. Мислите ми през деня и сънищата ми през нощта бяха населени с образи и фигури, но не от моя свят, а от нейния. Там бяха Хестър и Емелин, Изабел и Чарли, които бродеха и се скитаха из въображението ми, и мястото, към което постоянно се връщаха, беше Ейнджълфийлд.

В интерес на истината нямах нищо против да абдикирам от своя живот. Да потъна дълбоко в приказката на мис Уинтър, беше начин да обърна гръб на моята собствена история. Все пак човек не може просто да заглуши себе си. Дълбоко в дъното на съзнанието си, съвсем на ръба на съня, в белите полета на страниците, които изписвах, знаех, че декември отмерва дните, и чувствах, че годишнината ми приближа все по-близо и по-близо.

В деня след нощта на сълзите не видях мис Уинтър. Тя остана в леглото, като се видя само с Джудит и доктор Клифтън. Това положение на нещата ме устройваше. Самата аз не бях спала добре. Но на другия ден тя ме повика. Отидох в обикновената й проста стаичка и я намерих в кревата.

Очите й изглеждаха по-големи. Нямаше грим. Вероятно лекарството й бе на върха на действието си, но в нея имаше някакво спокойствие, което ми изглеждаше ново. Тя не ми се усмихна, но когато ме погледна, в очите й имаше благост.

— Нямате нужда от бележник и молив — каза ми тя. — Искам да ми направите една специална услуга днес.

— Каква?

В стаята влезе Джудит. Тя простря един чаршаф на пода, сетне взе стола от съседната стая и го донесе. Сложи го в центъра на чаршафа и го нагласи така, че мис Уинтър да може да гледа през прозореца. Сетне зави една хавлиена кърпа около раменете й и разпростря оранжевата коса върху нея.

Преди да напусне стаята, ми подаде една ножица.

— Желая ви успех — каза с усмивка.

— Но какво трябва да направя? — попитах мис Уинтър.

— Да подстрижете косата ми, разбира се.

— Да ви отрежа косата?

— Да. И не гледайте така! Няма нищо страшно.

— Но аз не знам как.

— Просто вземете ножицата и режете — тя въздъхна. — Не ме е грижа как ще го направите. Не ме интересува на какво ще приличам. Отървете ме от нея.

— Но аз…

— Моля ви.

Застанах нерешително зад нея. След два дни, прекарани в леглото, косата й се бе заплела и представляваше истинска джунгла от оранжеви, жилави косми. Беше суха на допир, толкова суха, че почти очаквах да се натроши, и цялата на твърди малки възелчета.

— По-добре първо да я среша.

Възелчетата бяха безброй. Въпреки че тя не произнесе нито дума, чувствах как се стяга и трепва при всяко минаване на четката. Оставих я; щеше да е по-лесно просто да изрежа възелчетата.

Колебливо отрязах първия кичур. Няколко инча от края на космите, до половината на гърба й. Ножицата преминаваше през косата и отрязаните кичури падаха на чаршафа.

— Още по-късо от това — рече мис Уинтър.

— Дотук ли? — докоснах с ръка раменете й.

— Още по-късо.

Взех един кичур коса и го отрязах нервно. Една оранжева змия се плъзна в краката ми, а мис Уинтър започна да говори.

Спомням си няколко дни след погребението, бях в старата стая на Хестър. Нямах някаква специална причина. Просто стоях до прозореца и гледах в нищото. Пръстите ми попаднаха на някакъв малък ръб в завесата. Дупка, която тя бе зашила. Хестър бе много умела с иглата. Но имаше малко конец, който се бе разхлабил в края. И доста разсеяно, отсъстващо и незаинтересовано аз започнах да го дърпам. Нямах намерение да го разплитам, нямах намерение за нищо конкретно… но неочаквано конецът се оказа в ръката ми. Конецът, набръчкан на зигзаг от спомена за бодовете. А дупката в завесата се отвори. Сега щеше да започне да се разръфва.

На Джон не му харесваше, когато Хестър бе в къщата. Беше щастлив, когато тя си отиде. Но фактът си оставаше: ако Хестър беше тук, той нямаше да бъде на покрива. Ако Хестър беше тук, никой нямаше да пипне обезопасяващата пръчка. Ако Хестър беше тук, онзи ден щеше да завърши както всеки друг ден и като всеки друг ден Джон щеше да се занимава с работата си в градината, а не на покрива. Когато нишата на прозореца хвърлеше своята следобедна сянка върху чакъла, нямаше да има нито стълба, нито стъпала, а Джон нямаше да лежи с разперени крайници върху земята, поел нейната студенина. Денят щеше да дойде и да си отиде като всеки друг и в края му Джон щеше да си легне в леглото и да спи шумно, без дори да сънува, че пада през празното пространство.

Ако Хестър беше тук.

Открих, че оръфаната дупка в завесата е просто непоносима.

Аз режех косата на мис Уинтър, докато тя говореше и когато стигнах до нивото на ушите й, спрях.

Тя вдигна ръка към главата си и провери дължината на косата си.

— Още — добави.

Взех ножицата отново и продължих.

Момчето продължаваше да идва всеки ден. То копаеше и садеше, плевеше и слагаше слама около корените на растенията. Предполагах, че продължава да идва заради парите, които му дължахме. Но когато адвокатът ми даде малко пари в брой: „Да имате, докато се върне чичо ви“, и аз му платих, то продължи да идва. Наблюдавах го от горните прозорци. На няколко пъти то погледна в моята посока и аз отскочих, за да не ме види, но веднъж то успя да ме зърне и ми махна с ръка. Не му отговорих.

Всяка сутрин момчето носеше зеленчуци пред вратата на кухнята, понякога одран заек или оскубана кокошка, а всеки следобед идваше, за да събере обелките за тор. То се подпираше на вратата и сега, след като му бях платила, доста често между устните му имаше цигара.

Бях изпушила цигарите на Джон и се дразнех, че момчето можеше да пуши, а аз не. Никога не казах нито дума по този въпрос, но един ден, подпрял рамо на рамката на вратата, той ме хвана, че гледам жадно пакета цигари в джоба на гърдите му.

— Разменям една за чаша чай — предложи момчето. Влезе в кухнята — влизаше тук за пръв път от деня, в който умря Джон, и седна на стола на Джон, с лакти, подпрени на масата. Аз седях на стола в ъгъла, където обикновено сядаше Мисус. Той изпи чая си мълчаливо и издуха дима от цигарата, който се виеше нагоре към мръсния таван на бавни, лениви облачета и спирали. Когато дръпна за последен път и смачка цигарата в чинийката, стана, без да каже нищо, излезе от кухнята и се върна към работата си. Но на другия ден, когато почука на вратата със зеленчуците в ръка, влезе направо вътре, седна на стола на Джон и бутна една цигара през масата към мен, преди дори да взема чайника.

Ние никога не говорехме. Но си имахме нашите навици.

Емелин, която никога не ставаше преди обяд, понякога прекарваше следобедите навън, наблюдавайки момчето как работи. Аз й се карах.

— Ти си дъщерята на къщата! А той е само един прост градинар. За Бога, Емелин! Осъзнай се!

Но това не променяше нещата. Тя се усмихваше със своята тъпа усмивка на всеки, който й харесваше. Наблюдавах ги внимателно, спомняйки си какво ми бе казала Мисус за мъжете, които не можели да видят Изабел, и да не пожелаят да я докоснат. Момчето не проявяваше никакви признаци, че иска да пипне Емелин, макар да говореше любезно с нея и да я караше да се смее. Аз обаче не се чувствах спокойна.

Понякога ги наблюдавах от горния прозорец. Един слънчев ден я видях да се изтяга на тревата, с ръка под главата, подпряна на лакътя си. Тази поза разкриваше извивката от кръста до бедрата й. Той обърна глава да отговори на нещо, което тя му каза, и докато я гледаше, тя се завъртя по гръб и вдигна ръка да премести един кичур коса от челото си. Това бе толкова чувствено, така премаляло движение, че ме накара да мисля, че Емелин няма да има нищо против момчето да я докосне.

После момчето се обърна с гръб към нея, сякаш не бе видяло предизвикателството, и продължи работата си.

На другата сутрин пушехме в кухнята. Аз наруших нашето обичайно мълчание.

— Не докосвай Емелин — казах тихо и заплашително. Той ме погледна изненадано.

— Не съм я докосвал.

— Добре. Продължавай да не го правиш.

Мислех, че това е всичко. Двамата дръпнахме по още веднъж от цигарите си и аз се приготвих отново да потъна в мълчание, но след като издуха дима, той неочаквано каза.

— Аз не искам да докосвам Емелин.

Чух го. Много добре чух какво каза. Тази странна лека интонация. Аз чух и разбрах какво искаше да каже.

Дръпнах от цигарата си и не го погледнах. Бавно издухах дима.

— Тя е по-добра от теб — рече момчето.

Цигарата ми не бе дори наполовина изпушена, но аз я смачках. Отидох до вратата на кухнята и я отворих със замах.

То спря на прага до мен. Стоях като закована и гледах право в копчетата на ризата му.

Адамовата му ябълка подскачаше нагоре и надолу, докато преглъщаше. Гласът му бе шепот.

— Бъди добра с мен, Аделин.

Ужилена до болка, вдигнах ядосано очи, смятайки да го изгледам свирепо. Но бях стресната от нежността, изписана на лицето му. За миг бях… объркана.

Той се възползва от предимството си. Вдигна ръка. Имаше намерение да ме погали по бузата.

Но аз бях по-бърза. Свих юмрука си и блъснах ръката му встрани.

Не го нараних. Не можех да го нараня. Но той изглеждаше объркан. Разстроен. Смутен. След това си отиде.

Кухнята беше много празна без него. Мисус си бе отишла. Джон си бе отишъл. Сега дори момчето си отиде.

— Аз ще ти помогна — бе казало то. Но това беше невъзможно. Как можеше едно момче като него да ми помогне? Как можеше въобще някой да ми помогне?

Чаршафът беше покрит с оранжева коса. Аз стъпвах по нея и в обувките ми влизаха косми. Боядисаната част бе напълно изрязана; редките кичури, които покриваха скалпа на мис Уинтър, бяха чисто бели.

Свалих кърпата и изтръсках кичурите от гърба й.

— Дайте ми огледало — помоли мис Уинтър.

Подадох й огледалото. С късата си коса тя приличаше на прошарено дете.

Тя погледна в него. Очите й срещнаха нейните очи, голи и тъжни, и тя се гледа доста дълго. Сетне остави огледалото на масата.

— Точно това исках. Благодаря ви, Маргарет.

Оставих я и докато вървях към моята стая, си мислех за момчето. Мислех за него и за Аделин, и после мислех за него и за Емелин. После мислих за Аурелиус, намерен като невръстно бебе, облечен със старомодни дрешки и завит в торба, с лъжица от Ейнджълфийлд и страница от „Джейн Еър“. Мислех през целия път, но въпреки това не стигнах до никакво заключение.

Нещо обаче ми дойде наум в едно от онези бездънни, неизмерими и невъзможни да бъдат разгадани странични разклонения на мисълта. Спомних си онова, което Аурелиус ми каза последния път, когато бях в Ейнджълфийлд. „Просто бих искал да има някой, който да ми каже истината.“ И открих ехото на тези думи „Кажете ми истината“. Момчето в кафявия костюм. Сега си обясних защо в „Банбъри Хералд“ нямаше нищо, никакъв запис, никаква следа от интервюто, за което техният млад репортер бе ходил в Йоркшир. Той въобще не е бил репортер. Това е бил Аурелиус.

Дъжд и кейк

На другия ден се събудих с мисълта: днес, днес, днес. Една биеща камбана, която само аз можех да чуя. Здрачът сякаш бе проникнал в душата ми; чувствах огромна умора и отегчение. Моят рожден ден. Денят на моето раждане. Денят на моята смърт.

Джудит ми донесе картичка от татко на таблата със закуската. Картина на цветя, неговите обичайни замъглени думи за поздрави и бележка. Той се надяваше, че съм добре. Той бил добре. Имал няколко книги за мен. Да ми ги изпрател ли? Майка ми не бе подписала картичката; той я бе подписал и за двамата. „С любов от татко и мама“. Това не беше вярно. Знаех го и той го знаеше, но какво можеше да направи?

Влезе Джудит.

— Мис Уинтър пита дали сега…

Пъхнах картичката под възглавницата си, преди тя да я види.

— Сега е чудесно — отговорих и взех молива и бележника си.

— Добре ли спахте? — искаше да знае мис Уинтър, а след това: — Изглеждате малко бледа. Не се храните достатъчно.

— Добре съм — уверих я, макар да не бях добре.

Цялата сутрин се борих с усещането за блуждаещи, случайни, заблудени прошепнати думи от един свят, които се просмукват през пукнатините на друг. Познато ли ви е чувството, когато започнете да четете нова книга, когато току-що сте приключили друга? Идеите и темите от предишната книга, дори образите и характерите са все още с вас, когато отворите новата книга. В момента бях в подобно състояние. През целия ден бях жертва на отклонения. Мисли, спомени, чувства, странични фрагменти от моя собствен живот си играеха и правеха поразии с концентрацията ми.

Мис Уинтър ми говореше нещо и изведнъж спря.

— Слушате ли ме, госпожице Лий?

Аз се стреснах и потърсих отговор. Слушах ли я наистина? Нямах представа. В този момент не можех да повторя онова, което ми бе казала, въпреки че сигурно някъде в съзнанието ми имаше място, където то се беше записало. Но в мига, в който тя ме стресна и ме извади от самовглъбяването, бях в нещо като ничия земя, някакво бяло, безлично и никому не принадлежащо място между световете. Нашето съзнание ни играе всякакви номера, прави всевъзможни трикове, изважда на повърхността всякакви неща, докато самите ние дремем в някаква бяла зона, което за целия околен свят, за всеки външен наблюдател изглежда като проява на невнимание. Загубена между думите, аз я загледах за миг, докато тя се ядосваше все повече, сетне произнесох първото смислено изречение, което се появи в главата ми.

— Имала ли сте някога дете, мис Уинтър?

— Мили Боже, що за въпрос! Разбира се, че не. Полудяхте ли, момиче?

— А Емелин имала ли е?

— Имахме уговорка, не помните ли? Никакви въпроси — след което, променяйки изражението си, тя се наведе напред и ме разгледа подробно и отблизо. — Да не сте болна?

— Не, не мисля.

— Тогава не сте в най-доброто състояние за работа.

Това беше край на работата ни за днес.

Като се върнах в стаята си бях объркана, отегчена и ядосана на самата себе си. След час седнах на бюрото с молив в ръката, но не започнах да пиша; почувствах студ и включих радиатора, сетне пък ми стана горещо, прекалено горещо и свалих жилетката си. Бих искала да си взема една вана, но нямаше топла вода. Направих си какао и сложих повече захар в него, но после ми се догади от сладостта. Книга? Дали щеше да ми помогне? Лавиците в библиотеката бяха пълни с мъртви думи, които не можеха да ми помогнат.

Тогава заваля. Капките на дъжда чукаха по прозореца и сърцето ми подскочи. Навън. Да, това бе, от което се нуждаех. И не просто в градината. Трябваше да отида надалеч. В тресавищата.

Главната порта винаги бе заключена, знаех го, а не исках да моля Морис да я отваря за мен. Затова тръгнах през градината към най-отдалечената й част, където имаше една вратичка в стената. Тя беше цялата обвита в бръшлян. Не бе отваряна от дълго време и трябваше да махна листака с ръце, преди да открия ключалката. Когато вратата се отвори, пред мен имаше още повече бръшлян, който също трябваше да отстраня, за да мога да пристъпя, леко разрошена, навън.

Свикнала съм да мисля, че обичам дъжда, но всъщност не го познавах. Дъждът, който обичах, беше нежният, внимателен градски дъжд, омекнал благодарение на всички препятствия, които е срещнал по пътя си от небето и затоплен от излъчваната от самия град топлина. По тресавищата, разярен от вятъра и ожесточен от студа, дъждът беше злобен. Ледени иглички пробождаха лицето ми, а над мен, върху раменете ми се изливаха цели ведра студена вода.

Честит рожден ден.

Ако бях в магазина, баща ми щеше да извади подарък изпод бюрото си, докато слизах по стълбите. Това щеше да бъде книга или книги, купени на разпродажба и сложени настрани, докато им дойде времето. Или плоча, парфюм, картина. През някой спокоен следобед, докато съм била на пощата или в библиотеката, той щеше да ги е опаковал на бюрото си. Щеше да е излязъл през обедната почивка, за да избере поздравителна картичка, и щеше да е написал: „С любов от мама и татко“. Сам, абсолютно сам. Щеше да отиде в сладкарницата за торта и някъде в книжарницата (никога не открих къде; това бе един от малкото му секрети, които така и не разгадах) имаше скрити свещи, които излизаха наяве на този ден всяка година, биваха запалени, а аз ги духах с толкова сполучливо изражение за щастие, колкото можех да възпроизведа. После ядяхме тортата и се отдавахме на спокойно храносмилане и каталогизиране.

Знаех какво му е било. Сега, когато пораснах, му беше по-лесно, отколкото когато бях дете. Помня колко тежки бяха рождените дни вкъщи. Подаръците, скрити в бараката през нощта не от мен, а от майка ми, която не понасяше вида им. Неизбежното й главоболие в тези дни бе нейният ревниво пазен обред, който правеше невъзможно други деца да бъдат поканени вкъщи за празника. Но също така бе невъзможно да я оставим, за да отидем в зоологическата градина или в парка. Игрите на моя рожден ден винаги бяха тихи. Тортите никога не бяха домашно приготвени, а остатъците от тях трябваше да бъдат освободени от свещите и глазурата, преди да бъдат сложени в тенекиена кутия за другия ден, вместо да бъдат раздадени на децата. Каквито всъщност нямаше.

Честит рожден ден ли? Татко прошепваше тези думи — честит рожден ден, весело, но в ухото ми. Ние играехме тихи игри на карти, на които победителят правеше весела физиономия, а загубилият гримасничеше и страдаше, но нищо, нито звук, нито смях можеха да се чуят от стаята над главите ни. Между игрите той се качваше и слизаше, моят беден татко, разкъсван между мълчаливата болка в спалнята и тайният рожден ден долу, променяйки по стълбите лицето си от веселие, към състрадание, от съпричастие отново към радост.

Не честит рожден ден. От деня, в който съм родена, на този ден винаги присъстваше скръбта. Тя се отлагаше като прах върху мебелите. Покриваше всичко и всеки; нахлуваше в нас с всеки дъх, който поемахме. Покриваше със савана си нашето собствено нещастие.

Само защото ми бе толкова студено, можех да понеса и да си припомня тези дни.

Защо тя не можеше да ме обича? Защо моят живот означаваше за нея по-малко от смъртта на сестра ми? Дали обвиняваше мен за това? Вероятно беше права. Аз бях жива само защото сестра ми беше мъртва. Всеки поглед върху мен й напомняше за нейната загуба.

Дали за нея щеше да бъде по-лесно, ако и двете бяхме мъртви?

Изумена, продължих да вървя. Крачка след крачка, отново, и отново, и отново, като хипнотизирана. Без да се интересувам накъде вървя. Без да гледам и без да виждам нищо. Просто бродех, препъвах се и залитах.

После се блъснах в нещо.

— Маргарет! Маргарет!

Беше ми прекалено студено, че да се стресна, прекалено студено, за да отговоря на огромната фигура, която стоеше пред мен, завита в приличаща на палатка зелена водонепромокаема дреха. Размърдах се и две ръце ме хванаха за раменете и ме разтърсиха.

— Маргарет!

Беше Аурелиус.

— Погледни се! Цялата си посиняла от студ! Бързо ела с мен! — той ме хвана за ръка и ме поведе безцеремонно. Краката ми се преплитаха зад него, докато стигнахме до някакъв път, до някаква кола. Аурелиус ме набута в нея. Чух тръшването на вратата, ръмженето на мотора и сетне топлинка, която обви краката и глезените ми. Той отвори един термос и напълни чашата с оранжев чай.

— Пий!

Пих. Чаят беше горещ и сладък.

— Яж!

Отхапах парче от сандвича, който ми подаде.

В топлината на колата, пиейки чай и със сандвич в ръка, ми стана още по-студено. Зъбите ми започнаха да тракат и аз се разтреперих неудържимо.

— Мили Боже! — възкликна Аурелиус, като ми подаваше миниатюрните сандвичи един след друг.

Храната сякаш възвърна малко разума ми.

— Какво правиш тук, Аурелиус?

— Дойдох, за да ти дам това — отвърна той и като се пресегна към задната седалка, вдигна кутия за торта и внимателно я промуши между седалките.

Поставяйки кутията в скута ми, той ми се усмихна лъчезарно и отвори капака й.

Вътре имаше торта. Домашно направена торта. А върху тортата с извити букви от крем бяха написани думите: ЧРД, Маргарет!

Беше ми прекалено студено, за да плача. Вместо това студът и тортата ме накараха да говоря. Думите излязоха от мен случайно, напосоки, като предмети, които ледниците изхвърлят, когато се топят. Нощно пеене, градина с очи, сестри, бебе, лъжица.

— Тя дори е познавала къщата — пелтечех, докато Аурелиус сушеше косата ми с хартиени салфетки, — твоята къща и на госпожа Лав. Тя е погледнала през прозореца и си е помислила, че госпожа Лав прилича на добрата кръстница от приказките… Не разбираш ли какво означава това?

Аурелиус поклати глава.

— Но тя ми каза…

— Излъгала те е, Аурелиус! Когато си отишъл да я видиш, облечен с кафявия костюм, тя те е излъгала. Призна ми това.

— Мили Боже! — възкликна Аурелиус. — Ти откъде знаеш за кафявия костюм? Трябваше да се престоря на журналист, нали разбираш — и тогава той започна да осъзнава онова, което му бях казала. — Лъжица като моята, казваш? И е познавала къщата?

— Тя ти е леля, Аурелиус! А Емелин е твоята майка.

Той спря да суши косата ми и се загледа през прозореца по посока на къщата.

— Моята майка — прошепна. — Там.

Кимнах.

Настъпи още тишина, сетне той се обърна към мен.

— Заведи ме при нея, Маргарет.

Аз сякаш се събудих.

— За съжаление тя не е добре.

— Болна ли е?! Тогава трябва да ме заведеш! Без отлагане!

— Не точно болна — как да му обясня? — Тя е пострадала по време на пожара, Аурелиус. Не само лицето й. Мозъкът, разумът й също.

Той попи новата информация, прибави я към своя склад от загуби и болка и когато заговори отново, беше още по-твърд.

— Заведи ме при нея.

Болестта ли бе онова, което диктуваше отговора ми? Или фактът, че днес бе рожденият ми ден? Може би това, че аз самата нямах майка? Липсата на собствената ми майка? Тези фактори може да имаха някакво влияние, но най-същественият от тях бе изражението на Аурелиус, който очакваше моя отговор. Имаше сто и една причини да кажа „не“ на неговата молба, но когато видях огромното, непреклонно желание, всички те се стопиха.

Аз казах „да“.

Срещата

Ваната в известна степен успя да ме размрази, но не направи нищо за успокояване на болката зад очите ми. През остатъка от следобеда зарязах всички мисли за работа и се промъкнах в леглото, придръпвайки допълнителни завивки върху себе си чак до ушите. Все още треперех. По време на лекия си, повърхностен сън видях странни картини. Хестър и баща ми, близначките и майка ми, картини, в които всеки имаше лицето на някой друг, в които всеки бе някой друг, макар и променен, и дори моето собствено лице бе смущаващо за мен, тъй като бе изкривено и различно, едновременно мое и чуждо, понякога аз, понякога някой друг. После светлата глава на Аурелиус се появи в съня ми: той, винаги той и само той — усмихваше се и фантомите изчезнаха. Тъмнината се спусна над мен като вода и аз потънах в дълбините на съня.

Събудих се с главоболие, боляха ме крайниците, ставите и гърбът. Една умора, която нямаше нищо общо с изтощението или с липсата на сън, тежеше и забавяше мислите ми. Тъмнината се бе сгъстила. Проспала ли бях часа на срещата си с Аурелиус? Мисълта ме ядеше, но някак си отдалеч и мина доста време, преди да мога да се изправя, за да погледна часовника си. Защото по време на съня в мен се бе оформило едно неясно чувство. Трепет? Носталгия? Вълнение? И то бе породило чувството за очакване. Миналото се бе върнало! Сестра ми бе някъде наблизо. В това нямаше съмнение. Не можех да я видя, нито да я помириша, но моето вътрешно ухо, настроено винаги и единствено за нея, долавяше вибрациите й и те ме изпълваха с тъмна и приспивна радост.

Нямаше нужда да отблъсквам Аурелиус. Сестра ми щеше да ме намери, където и да съм. Не беше ли тя моята близначка? Всъщност имах половин час, преди да се срещна с него при градинската порта. Измъкнах се несръчно от леглото и понеже ми беше студено и бях изморена, за да сваля пижамата си, навлякох дебела риза и пуловер направо върху нея. Опакована като дете в нощта на фойерверките, слязох долу в кухнята. Джудит ми бе оставила студено месо, но аз нямах никакъв апетит. Поседях десет минути на кухненската маса. Копнеех да затворя очите си, но не смеех, защото се страхувах, че ще се предам на вцепенението, което караше главата ми да се накланя към масата.

Като си оставих пет минутки в запас, отворих кухненската врата и се измъкнах в градината.

Откъм къщата не идваше никаква светлина, нямаше и звезди. Препъвах се в мрака, меката почва под краката ми и докосването на клонки и листа ми подсказваха, когато се отклонявах от пътя. От тъмното нищо една клонка издраска лицето ми и аз затворих очи, за да ги предпазя. Вътре в главата ми се оформяха полуболезнени, полуеуфорични вибрации. Разбирах ги изцяло. Това беше нейната песен. Сестра ми идваше.

Стигнах до мястото на срещата. Тъмнината се размърда. Беше той. Ръката ми се блъсна в него, сетне почувствах, че я стисна.

— Добре ли си?

Чух въпроса, но от разстояние.

— Имаш ли температура?

Думите бяха там, странното бе, че не означаваха нищо.

Бих искала да му кажа за прекрасните вибрации, да му кажа, че сестра ми е дошла, че всеки момент щеше да бъде тук с мен. Знаех това; знаех го от топлината, която белегът отстрани на тялото ми излъчваше. Но между мен и моите думи стоеше белият звук, излъчван от нея, и ме правеше няма.

Аурелиус пусна ръката ми, за да свали ръкавицата си, и аз почувствах дланта му, странно хладна в горещата нощ, върху челото си.

— Трябваше да си стоиш в леглото — каза той.

Дръпнах ръкава му, съвсем слабо, но достатъчно. Той ме последва през градината тихо и безшумно като статуя върху колелца.

Нямам спомен, че ключовете на Джудит са били в ръката ми, макар че сигурно съм ги взела. Навярно бяхме преминали през дългите коридори до покоите на Емелин, но това също е изтрито от паметта ми. Спомням си вратата, но картината, която присъства в съзнанието ми е, че когато я докоснахме, тя се отвори бавно — по свое желание, което знам, че е напълно невъзможно. Сигурно аз съм я отключила, но този откъс от реалността е загубен и е останал само образът, че вратата се отваря сама.

Спомените ми за онова, което се случи при Емелин през онази нощ, са откъслечни. Цели отрязъци от време са пропаднали или са се самопогълнали, докато други събития се повтарят отново и отново в забързана последователност. Лица и изражения се мержелеят ужасяващо огромни, сетне Емелин и Аурелиус се появяват като миниатюрни марионетки на огромно разстояние. Колкото до мен, аз бях обладана, заспала, замръзнала — и разсеяна по време на цялото събитие от собствената ми погълнатост: от сестра ми.

С помощта на логиката и причинността ще направя опит да наместя и подредя в разумна последователност образите, които съзнанието ми бе записало частично и разбъркано като събития, случили се по време на сън.

Аурелиус и аз влязохме в стаята на Емелин. Нашите стъпки бяха беззвучни върху дебелия килим. Минахме през една врата, после през друга, докато стигнахме до стая с отворена врата, водеща към градината. Застанала на прага с гръб към нас, стоеше фигура с бяла коса. Тя си тананикаше. Ла-ла-ла-ла-ла. Един счупен откъс от мелодия, без начало и без развитие, който ме преследваше неизменно, откакто пристигнах в къщата. Той се промъкваше като червей в главата ми, където си съперничеше с високочестотните вибрации на сестра ми. Аурелиус стоеше до мен и чакаше да го представя на Емелин. Но аз не можех да говоря. Вселената се бе редуцирала в непоносим вой в главата ми; времето се бе протегнало в една безкрайна секунда; аз бях онемяла. Вдигнах ръце към ушите си, отчаяно копнееща да спра какофонията. Като видя жеста ми, Аурелиус беше този, който заговори.

— Маргарет!

Чувайки непознат глас зад себе си, Емелин се обърна.

Беше изненадана. В зелените й очи се появи страдание и болка. Устата без устни оформи едно изкривено „О“, но тананикането не спря, само се превърна в пронизителен вой, който се заби като нож в главата ми.

Аурелиус се обърна стреснато от мен към Емелин и бе парализиран от разбитото лице на жената, която бе неговата майка. Звукът от устните й разряза въздуха като нож.

За известно време бях и заслепена, и онемяла. Когато отново можех да виждам, Емелин се бе свила на пода, виенето й бе преминало в хленчене. Аурелиус бе коленичил до нея. Ръцете й дращеха по него и аз не знам дали искаше да прегърне или да го отблъсне, но той взе ръката й в своята и я задържа.

Ръка в ръка. Кръв при кръвта.

Той е като статуя на нещастието. Монолит на скръбта.

Вътре в главата ми продължаваше мъчението от яркия бял звук. Моята сестра… моята сестра…

Светът се оттегли и аз се озовах съвсем сама в една буря от звуци и шум.

Знам какво е станало след това, макар че не мога да си го спомня. Аурелиус оставил нежно Емелин на пода, когато чул стъпките в коридора. Джудит възкликнала, когато открила, че ключовете й ги няма. Докато отиде да вземе резервната връзка — вероятно от Морис, Аурелиус се втурнал към вратата и изчезнал в градината. Когато най-накрая Джудит влязла в стаята, видяла Емелин на пода и с тревожен вик пристъпила към мен.

Но в онзи момент аз не знаех тези неща. Защото светлината, която бе моята сестра, ме бе обгърнала, превзела и освободила от съзнанието ми.

Най-накрая.

Всеки си има история

Една тревога, остра като зеления поглед на мис Уинтър, ме събужда безпричинно. Какво име бях произнесла в съня си? Кой ме бе разсъблякъл и сложил в леглото? Какво бяха прочели те в белега върху кожата ми? Какво бе станало с Аурелиус? И какво бях причинила на Емелин? Нейното обезумяло лице измъчва съзнанието ми повече от всичко останало, когато започва да изпълзява от съня.

Когато се събуждам, не знам кое време е. Джудит е до мен. Тя ме гледа как се размърдвам и поднася чаша до устните ми. Пия.

Преди да проговоря, сънят отново ме поваля.

Когато се събудих за втори път, до леглото ми бе мис Уинтър с книга в ръка. Столът й бе отрупан с кадифени възглавнички, както винаги, но с кичурите бледа коса около голото лице тя приличаше на непослушно хлапе, което се е покатерило на трона на кралицата за майтап.

Чувайки, че се размърдах, тя вдигна глава от четивото си.

— Доктор Клифтън беше тук. Имахте много висока температура.

Не казах нищо.

— Ние не знаехме, че имате рожден ден — продължи тя. — Не можахме да намерим картичка. Нямаме много рождени дни тук. Но донесох малко див люляк от градината…

Във вазата имаше тъмни клонки, голи, без листа, но с нежни пурпурни цветчета по цялата им дължина. Те изпълваха въздуха със сладка, опияняваща миризма.

— Откъде разбрахте, че имам рожден ден?

— Вие ни казахте, докато спяхте. Кога смятате да ми разкажете вашата история, Маргарет?

— Моята какво? Аз нямам история — отвърнах.

— Разбира се, че имате. Всеки има история.

— Не и аз — поклатих главата си. В нея чувах неразличимото ехо от думи, които може би съм казала в съня си.

Мис Уинтър постави панделката на страницата и затвори книгата.

— Всеки си има история. Тя е като семейството. Може да не знаеш кои са те, може да си ги загубил, но така или иначе те съществуват. Може да си се отдалечил или да си им обърнал гръб, но не можеш да кажеш, че ги нямаш. Същото е и с историите. Така че — заключи тя — всеки си има история. Кога смятате да ми разкажете вашата?

— Не смятам.

Тя наведе главата си на една страна и ме изчака да продължа.

— На никого не съм разказвала моята история. Ако изобщо има такава. И не виждам никаква причина да променям нещата сега.

— Разбирам — отвърна меко тя, кимайки с глава, сякаш, наистина разбираше. — Добре, това си е ваша работа, разбира се — мис Уинтър обърна ръката си в скута и загледа обезобразената си длан. — Вие сте свободна да не казвате нищо, щом така искате, но мълчанието не е естествена среда за историите. Те се нуждаят от думи. Без тях историите избледняват, разболяват се и умират. И след това те преследват — очите й се върнаха към мен. — Повярвайте ми, Маргарет. Аз знам това.

Спах дълго. А когато се събудих, до леглото ми имаше храна като за болен, приготвена от Джудит. Изядох една или две лъжици, не повече. Джудит влезе, за да прибере таблата, и не можа да скрие разочарованието си, но не каза нищо. Не ме болеше нищо — нямах главоболие, нито простуда, не ми беше лошо, — освен ако не се брои умората, изтощението и разкаянието, които тежаха в главата и в сърцето ми. Какво бях сторила на Емелин? А на Аурелиус? В будните си часове бях измъчвана от спомена за онази нощ; вината ме преследваше дори в съня.

— Как е Емелин? — питах Джудит. — Добре ли е?

Отговорите й бяха индиректни: защо ми трябвало да се тревожа за мис Емелин, когато аз самата съм била зле? Мис Емелин не била добре от дълго време. Мис Емелин била така от години.

Всъщност нейното увъртане и нежелание ми обясниха всичко, което исках да знам. Емелин не беше добре. Това беше моя грешка. Аз бях виновна.

Колкото до Аурелиус, единственото нещо, което можех да направя, бе да му пиша. Веднага щом бях в състояние да пиша, накарах Джудит да ми донесе лист и писалка, подпрях се на възглавницата и надрасках едно писмо. Не бях доволна, затова опитах още едно, после още едно. Никога не съм срещала подобна трудност при избора на думи. Когато постелята ми бе толкова отрупана с отхвърлени версии, че се отчаях, аз избрах напосоки един лист и направих чисто копие.

„Скъпи Аурелиус, Добре ли си?

Съжалявам за онова, което се случи. Нямах намерение да нараня никого. Бях луда, нали? Кога мога да те видя? Все още ли сме приятели?

Маргарет.“

Това щеше да свърши работа.

Доктор Клифтън влезе в стаята ми. Преслуша сърцето ми и ми зададе куп въпроси.

— Безсъние? Нередовен сън? Кошмари?

Кимнах три пъти.

— Така си и мислех — той взе термометъра и ми нареди да го сложа под езика си, сетне стана и отиде до прозореца. Докато стоеше с гръб към мен, попита:

— А какво четете?

С термометъра в устата не можех да отговоря.

— „Брулени хълмове“? Това ли четете?

— Ъ-хъ.

— И „Джейн Еър“?

— Ъ-хъ.

— „Разум и чувства“[1]!

— Ъ-хъ.

Докторът се обърна и ме погледна сериозно и тъжно.

— И както предполагам, сте чели тези книги повече от веднъж?

Кимнах и той се намръщи.

— Четете и препрочитате? Много пъти?

Кимнах още веднъж и той се намръщи още повече.

— Още от детството си?

Бях объркана от въпросите, но принудена от строгостта в гласа му, кимнах отново.

Под тъмните вежди очите му се присвиха и станаха като цепки.

Тогава той се наведе към мен, за да отчете термометъра.

Отблизо хората изглеждат различно. Една тъмна вежда пак си е тъмна вежда, но човек може да види отделните косъмчета в нея и колко правилно са подредени. Последните кафяви косъмчета в края й, много фини, почти незабележими, се простираха по посока на слепоочията. В строежа на кожата му много нагъсто се виждаха наболите връхчета на брадата му. Ето отново: ноздрите му почти незабележимо се разшириха, ъгълчетата на устата му трепнаха. Винаги бях приемала това за суровост, за доказателство, че не мисли много-много за мен. Но сега, гледайки го от няколко инча разстояние, ми се стори, че той може би не ме одобрява. Беше ли възможно, помислих си, доктор Клифтън тайно да ми се присмива? Той извади термометъра от устата ми, скръсти ръце и произнесе диагнозата си.

— Вие страдате от болестта, която поразява дами с романтично въображение. Симптомите включват припадане, слабост, загуба на апетит, лошо настроение. Докато до известна степен кризата може да бъде приписана на бродене в ледения дъжд без защитата на водонепромокаем дъждобран, по-дълбоката причина вероятно се дължи на някаква емоционална травма. Обаче, за разлика от героините на любимите ви романи вашият организъм не е отслабнал от лишенията, присъщи на живота в по-раншни и по-сурови времена. Нямате туберкулоза, нито детски паралич, нито нехигиенични условия на живот. Ще оживеете.

Той ме погледна право в очите и аз не бях в състояние да отместя погледа си встрани, когато каза:

— Вие просто не ядете достатъчно, госпожице.

— Нямам апетит.

— L’appetit vient en mangeant.

— Апетитът идва с яденето — преведох аз.

— Точно така. Вашият апетит ще се върне. Но трябва да го чакате по средата на пътя. Трябва да желаете той да се върне.

Беше мой ред да се намуся.

— Лечението не е сложно: ядене, почивка. И вземете това… — той написа набързо нещо в бележника си, откъсна страницата и я сложи на нощната ми масичка. — Слабостта и умората ще си отидат за няколко дни — посягайки да вземе куфарчето си, той прибра писалката и бележника. Сетне, ставайки да си върви, се поколеба. — Бих искал да ви попитам за тези ваши сънища, но подозирам, че няма да искате да ми кажете…

— Не, няма.

Лицето му помръкна.

— Така си и мислех.

После ми пожела приятен ден и си отиде.

Посегнах към рецептата. Със стремителен почерк той бе написал: „Сър Артър Конан Дойл. Случаите на Шерлок Холмс. По десет страници два пъти на ден, до края на лечението.“

[1] Роман от Джейн Остин — Б.пр. ↑

Декемврийски дни

Следвайки инструкциите на доктор Клифтън, прекарах два дни в леглото, като ядях, спях и четях Шерлок Холмс.

Признавам, че прекалих с предписаното ми лекарство, гълтайки един разказ след друг. Преди края на втория ден Джудит слезе в библиотеката за друг том на Конан Дойл. След припадъка ми тя неочаквано стана много мила с мен. Но не защото ме съжаляваше и й беше мъчно за мен, макар че тя наистина ме съжаляваше. Промяната се дължеше на факта, че сега, след като присъствието на Емелин вече не бе тайна в къщата, Джудит имаше свободата да покаже своите естествени симпатии, вместо непрекъснато да поддържа една защитна позиция.

— И тя никога ли не каза нищо за тринайсетата приказка? — попита ме един ден замислено тя.

— Нито дума. А на вас?

Джудит поклати глава.

— Не, никога. Странно е, нали? След всичко, което е написала, най-прочутата приказка от всички може да е тази, която дори не съществува. Просто си помислете: би могла да публикува книга с всички липсващи приказки и тя ще се продава като топъл хляб — и тогава с поклащане на главата, за да проясни мислите си, тя каза: — А вие? Какво сте сторили на доктор Клифтън, а?

Когато доктор Клифтън минаваше да ме види, очите му кацаха върху томчетата до леглото ми. Той не казваше нищо, но ноздрите му се свиваха.

На третия ден, макар да се чувствах крехка като новородено, станах. Дръпнах завесите встрани и стаята ми се изпълни със свежа и чиста светлина. Навън от хоризонт до хоризонт се простираше ярко, безоблачно синьо небе, а градината блестеше от скреж. Сякаш през изминалите дълги облачни дни светлината се бе събирала зад някой облак, а сега се изливаше наведнъж надолу, обливайки ни с безценна светлина. Почувствах как животът започна да се движи слабо по вените ми.

Преди закуска излязох навън. Бавно и внимателно пристъпвах из ливадата, докато Шадоу се мотаеше в краката ми. Под стъпките ми снегът хрускаше, слънцето блестеше и се отразяваше в леденото покритие. Заскрежената трева запазваше отпечатъка от подметките ми, но до мен Шадоу пристъпваше като изискан нежен дух, без да оставя следи. Отначало студеният сух въздух се забиваше като нож в гърлото ми, но малко по малко свикнах и се наслаждавах на ободряващата му свежест. Но само след няколко минути бузите ми започнаха да горят, пръстите ми порозовяха, а краката ме заболяха и аз бях щастлива да се върна в къщата, а Шадоу бе щастлив да ме последва. Първо закуска, после на дивана в библиотеката, край бумтящия огън в камината и с нещо за четене в ръка.

Можех да преценя колко по-добре съм от факта, че мислите ми не се обърнаха към съкровищата в библиотеката на мис Уинтър, а към нейния разказ. Изрових листовете, от деня на припадъка ми и се върнах към топлината на огнището, където с Шадоу до мен прекарах най-хубавата част от деня в четене. Четях, четях, и пак четях, откривайки историята наново, припомняйки си нейните загадки, мистерии и тайни. Но нямаше открития. Накрая бях толкова объркана, колкото и преди да започна. Беше ли виновен някой за смъртта на Джон-да-диг? Нарочно ли беше повредена стълбата? Да. Но кой? И какво бе всъщност онова, което Хестър е помислила за призрак? И още по-неочаквано от всичко останало, как Аделин, това непокорно и буйно дете, неспособно да комуникира с никого другиго, освен с бавно мислещата си сестра, и способно на разбиващи сърцето действия като унищожаване на градината, впоследствие бе станало мис Уинтър — самодисциплинираната авторка на дузини световноизвестни романи и създателка на изключителна градина?

Бутнах купчината листове на една страна, погалих Шадоу и загледах огъня, копнеейки за комфорта на една история, в която всичко е предварително планирано, където сблъсъкът е измислен единствено за мое забавление и където бих могла да измеря колко далеч е развръзката чрез опипване на дебелината на страниците, които ми остават. Нямах представа колко страници още трябваше да бъдат написани, за да свърши историята на Емелин и Аделин, нито дали щеше да бъде завършена навреме.

Въпреки че бях потънала в бележките си, не преставах да се чудя защо не виждам мис Уинтър. Всеки път питах Джудит за нея и всеки път тя ми даваше един и същи отговор: „Тя е с мис Емелин.“ И така до вечерта, когато икономката пристигна със съобщение от мис Уинтър: „Чувствала ли съм се достатъчно добре, за да й почета малко преди вечеря?“

Когато отидох при нея, видях на масичката една книга — „Тайната на лейди Одли“. Отворих я на отбелязаното място и започнах да чета. Но бях прочела само една глава, когато спрях, защото почувствах, че тя иска да говори с мен.

— Какво стана онази нощ? — попита ме мис Уинтър. — Нощта, когато припаднахте?

Зарадвах се, че най-сетне получих възможност да обясня.

— Вече знаех, че Емелин е в къщата. Бях я чувала нощем. Бях я видяла в градината. Открих стаите й. Но в онази нощ аз заведох един човек да я види. Емелин се стресна. Последното нещо, което исках, бе да я уплаша. Но тя бе изненадана, когато ни видя и тук гласът ми спря в гърлото.

— Това не е ваша грешка. Не се обвинявайте. Виенето и нервните припадъци — това са нещо, което аз, Джудит и докторът сме виждали много пъти и преди. Ако има някой, който трябва да бъде обвинен, това съм аз, че не ви позволих по-рано да узнаете за нейното присъствие тук. Имам този лош навик да бъда закрилница. Беше глупаво, че не ви казах — тя направи пауза. — Имате ли желание да ми кажете кой беше човекът, когото заведохте при нея?

— Емелин е имала бебе — казах. — Това е човекът, когото взех със себе си. Мъжът с кафявия костюм — докато казвах онова, което знаех, въпросите, чиито отговори не знаех, напираха на устните ми, сякаш моята откровеност и искреност можеха да я накарат да бъде открита и искрена в замяна на искреността ми — Какво търсеше Емелин в градината? Когато я видях там, тя се опитваше да изкопае нещо. Очевидно го прави често: Морис се опита да ме убеди, че било работа на лисиците, но аз знам, че не е истина.

Мис Уинтър не каза нищо и остана съвсем неподвижна.

— Мъртвите отиват под земята — цитирах аз. — Това ми каза тя. Кого си мисли, че е погребала? Детето си? Хестър? Кого търси тя под земята?

Мис Уинтър издаде някакъв звук като неразбираемо мърморене и макар че то беше леко, в същия миг събуди забравения спомен за дрезгавото изречение на Емелин в градината. Същите думи!

— Това ли беше? — попита мис Уинтър. — Това ли каза тя?

Кимнах.

— На езика на близнаците?

Кимнах отново.

Мис Уинтър ме загледа с интерес.

— Браво, Маргарет, много добре се справяте. По-добре, отколкото си мислех. Работата е там, че тази история се развива доста по-бързо, отколкото трябва. И излиза извън контрол. Избързваме и вървим пред собствените си стъпки — тя спря и загледа дланта си, сетне погледна право в мен. — Казах, че имам намерение да ви кажа истината. И ще го направя. Но преди да ви я кажа цялата, първо трябва да се случи нещо. То е неизбежно и ще се случи. Но все още не е.

— Какво…?

Но преди да успея да завърша въпроса си, тя поклати глава.

— Хайде да се върнем на лейди Одли и нейната тайна, какво ще кажете?

Четох й още половин час, но мисълта ми не бе в книгата, а и имах впечатлението, че вниманието на мис Уинтър също е някъде другаде. Когато Джудит почука на вратата, защото бе станало време за вечеря, затворих книгата и я оставих встрани. Неочаквано мис Уинтър каза:

— Ако не сте много изморена, защо не дойдете да видите Емелин тази вечер?

Сестрите

Когато стана време, влязох в стаите на Емелин. За пръв път бях там като гост и първото нещо, което забелязах още преди да вляза в спалнята, беше плътността на тишината. Спрях на прага — те все още не ме забелязваха — и осъзнах, че това бе техният шепот. На ръба на тишината триенето на дъха върху гласните струни създаваше вълни във въздуха. Меки съгласни, които изчезваха, преди да ги чуеш, заглушени гласни, които можеш да сбъркаш с шума на собствената си кръв в ушите. Всеки път, когато си мислех, че този затихващ шепот, който минаваше покрай ухото ми като молец, спира, той отново отлиташе надалеч.

Прокашлях се.

— Маргарет — мис Уинтър, седнала в инвалидната количка близо до сестра си, ми посочи един стол от другата страна на леглото. — Колко мило от ваша страна.

Гледах лицето на Емелин върху възглавницата. Бях виждала вече червеното и бялото от белези и изгоряла кожа, тя не бе загубила нищо от своята добре подхранвана пухкавост, косата й все още представляваше заплетено бяло гранче. Апатично и равнодушно погледът й блуждаеше по тавана, тя изглеждаше напълно индиферентна по отношение на присъствието ми. Къде беше разликата? Защото тя беше различна. В нея имаше някаква видима промяна, която трудно можех да определя. Обаче не бе загубила нищо от своята сила. Една ръка се протегна извън завивката и тя хвана ръката на мис Уинтър в здрава хватка.

— Как сте, Емелин? — попитах доста нервно аз.

— Не е добре — отговори вместо сестра си мис Уинтър. Самата тя се бе променила много през последните дни, но колкото повече болестта я изяждаше, толкова по-явна ставаше същността й. Всеки път я виждах по-тънка, по-крехка, по-прозрачна, а стоманената сърцевина в центъра се оголваше все повече.

— Искате ли да ви почета? — попитах.

— Да, моля ви.

Прочетох една глава. След това мис Уинтър промърмори: „Заспа“. Очите на Емелин бяха затворени, дишането й бе равно и спокойно. Беше отпуснала хватката върху ръката на сестра си и мис Уинтър я потърка, за да върне живота в нея. Върху пръстите й започваха да се появяват синини. Забелязвайки погледа ми, тя скри ръцете си в шала.

— Съжалявам за това прекъсване на работата ни — каза тя. — Вече трябваше да ви отпратя веднъж, когато Емелин беше болна. Сега също трябва да прекарвам повече време с нея, така че нашият проект ще почака. Но този път няма да е задълго. Пък и Коледа идва. Вие ще искате да отидете при семейството си. А когато се върнете след ваканцията, ще видите как са се подредили нещата. Очаквам — тук настъпи една много кратка пауза, — че тогава ще бъдем в състояние да продължим отново работата си.

Не разбрах веднага какво иска да каже. Думите бяха двусмислени, но гласът й ми каза останалото. Погледнах спящото лице на Емелин.

— Искате да кажете, че…?

Мис Уинтър въздъхна.

— Не се подлъгвайте от факта, че изглежда силна. Тя е болна от много дълго време. От години свиквам с мисълта, че ще доживея да я видя как си отива преди мен. После, когато се разболях, не бях толкова сигурна. А сега, изглежда, двете сме в надпревара пред финала.

Значи това бе, което очаквахме. Събитието, без което историята не можеше да свърши.

Неочаквано гърлото ми пресъхна, а сърцето ми се сви уплашено.

Емелин умираше.

— Моя ли е вината?

— Ваша? Как би могла да бъде ваша? — мис Уинтър поклати глава. — Онази нощ няма нищо общо с това — тя ми отправи един от нейните проницателни погледи. — Защо това ви разстройва, Маргарет? Моята сестра ви е непозната. За вас тя е чужд човек. Трудно ми е да разбера какво ви прави толкова нещастна. Състраданието към мен ли? Кажете ми, Маргарет, какъв е проблемът?

В известен смисъл тя не грешеше. Аз наистина изпитвах състрадание към нея. Защото вярвах, че знам през какво бе минала и какво бе преживяла. Тя се присъединяваше към мен в редиците на ампутираните. Разделените близнаци са половин души. Линията между живота и смъртта е тясна и тъмна, а лишеният от половинката си близнак живее по-близо до тази линия от всички останали хора. Макар че често бе в лошо настроение, макар че имаше опак характер, бях започнала да я харесвам. На практика всъщност харесвах детето, което е била някога, детето, което все по-често се появяваше напоследък. С късо подстриганата си коса, със своето чисто, негримирано лице, с крехките си ръце, оголени и беззащитни без тежките скъпоценни камъни, тя с всеки изминал ден все повече заприличваше на дете. В моето съзнание това бе същото дете, което бе загубило сестра си, и ето къде скръбта на мис Уинтър се срещаше с моята собствена скръб. Нейната драма щеше да се разиграе тук, в тази къща, през следващите дни. Но това бе същата драма, която бе захапала и моя живот.

Наблюдавах лицето на Емелин върху възглавницата. Тя вече бе достигнала онази граница, която ме бе разделила от моята сестра. Скоро щеше да я прекоси и щяхме да я загубим; щеше да бъде едно ново попълнение в онова, другото място. Бях изпълнена от абсурдното желание да прошепна в ухото й едно съобщение, едно послание до моята сестра, сигурна, че тя е човекът, който много скоро щеше да я види. Само че какво да й кажа?

Почувствах любопитния погледна мис Уинтър върху лицето си. Успях да възпра глупостта си навреме.

— След колко време? — попитах.

— Дни. Седмица може би. Скоро.

Тази нощ седях дълго с мис Уинтър. На другия ден отново бях до леглото на Емелин. Седяхме, четяхме на глас или мълчахме, само доктор Клифтън прекъсваше нашето бдение. Той, изглежда, приемаше моето присъствие като нещо естествено, защото ме включи в същата усмивка, с която дари мис Уинтър, докато говореше внимателно за състоянието на Емелин. Понякога присядаше при нас за около час, споделяйки нашето отшелничество, и слушаше, докато четях. Вземах книга от някоя лавица, отварях я на произволна страница, започвах или свършвах някъде, понякога по средата на изречението. „Брулени хълмове“ преминаваше в „Ема“, която правеше място на „Диамантите на Юстас“[1], която пък заменях с „Трудни времена“[2], която отстъпваше място на „Жената в бяло“. Откъси. Фрагменти. Нямаше значение. Изкуството въпреки своята цялост, форма и завършеност нямаше сила да утешава. От друга страна, думите бяха живот. Техният ритъм беше противовес на бавното вдишване и издишване на Емелин.

Денят преваляваше, а на другия ден беше Бъдни вечер. Денят на моето заминаване. Не исках да си тръгвам. Шепотът на тази къща, прекрасното усамотение, което предлагаше нейната градина, бяха всичко на света, което исках в момента. Книжарницата и баща ми изглеждаха много малки и много далеч, майка ми — както винаги — още по-далеч. Колкото до Коледа, тя бе толкова скоро след моя рожден ден, че майка ми не бе в състояние да понесе празника по случай рождението на детето на някаква друга жена, без значение колко отдавна се бе случило това. Мислех за баща ми, който отваряше коледните картички, изпратени от малкото приятели на семейството, и подреждаше върху камината само онези, на които имаше изрисувани светци, снежни сцени и червеношийки, а скриваше някъде онези, на които бе изобразена Божията майка с младенеца. Всяка година той събираше цяла колекция от тях: блестящо оцветени образи на майката, гледаща в унес и възторг своя единствен, перфектен, съвършен син; бебето, което я гледаше по същия начин; двамата, оградени в благословен ореол от любов и завършеност. Всяка година те отиваха в коша за боклук.

Знаех, че мис Уинтър нямаше да има нищо против, ако я помолех да остана. Може би дори щеше да бъде щастлива да има компания в дните, които предстояха, но аз не я помолих. Не можех. Видях влошаването на Емелин. Колкото повече тя отслабваше, толкова повече ръката върху сърцето ми стискаше по-силно и по-стегнато и нарастващата болка ми казваше, че краят не е далеч. Беше проява на страх от моя страна, но идваше Коледа и това бе възможност да избягам. Така че се възползвах от нея.

Вечерта приготвих багажа си и се върнах в покоите на Емелин, за да кажа довиждане на мис Уинтър. Шепотът на сестрите бе отлетял, полумракът висеше по-тежък, по-неподвижен отпреди. Мис Уинтър държеше някаква книга в скута си, но очите й наблюдаваха тъжно лицето на сестра й. Емелин лежеше неподвижно в леглото си, завивката на гърдите й се повдигаше и спадаше. Очите й бяха затворени и тя изглеждаше дълбоко заспала.

— Маргарет — прошепна мис Уинтър, посочвайки ми един стол. Изглеждаше доволна, че съм дошла. Заедно изчакахме светлината съвсем да изчезне, заслушани в приливите и отливите от дишането на Емелин — то идваше и си отиваше с плавен невъзмутим ритъм, успокоителен като шума на вълните на морския бряг.

Стоях мълчаливо, съчинявайки в ума си невъзможните съобщения, които бих могла да изпратя на сестра си чрез този пътник към другия свят. С всяко издишване стаята сякаш се изпълваше с все по-дълбока и непоносима тъга.

Един тъмен силует се размърда на фона на прозореца — мис Уинтър.

— Трябва да вземете това — каза тя и движението в тъмнината ми подсказа, че държи нещо и ми го подава през леглото.

Пръстите ми се сключиха върху някакъв правоъгълен кожен предмет с метална закопчалка. Нещо като книга.

— От кутията със съкровища на Емелин е. Повече няма да й бъде нужно. Вървете. Прочетете я. Когато се върнете, ще говорим.

С книгата в ръка прекосих стаята, намирайки пътя си чрез опипване на мебелите с ръце. Зад мен продължаваха да прииждат и да се отдръпват вълните от дишането на Емелин.

[1] Роман от Антъни Тролъп, изд. 1871 г. — Б.пр. ↑

[2] Роман от Чарлз Дикенс. — Б.пр. ↑

Дневникът и влакът

Дневникът на Хестър беше повреден. Ключалката липсваше, езичето бе толкова ръждясало, че оставяше оранжеви следи по пръстите ми. Първите три страници бяха залепнали една за друга там, където лепилото от вътрешната корица се бе разтекло по тях. На всяка страница последната дума се бе размазала в кафеникаво петно, тъй като дневникът е бил изложен едновременно на прах и влага. Няколко страници бяха откъснати, по оръфаните краища се виждаше мъчителна поредица от фрагменти: абн, кр, та, ист. Най-лошото от всичко бе, че дневникът, изглежда, известно време е престоял във вода, страниците му бяха нагънати, при затваряне беше издут.

Точно това ми причиняваше най-големите трудности. Беше ясно, че е ръкопис и че е написан от Хестър. Виждаха се нейните твърди възходящи чертички, балансираните нежни пръстенчета, спокойните наклони, икономичните разстояния между думите. Но думите бяха размазани и избелели. Това „л“ ли беше или „т“? Тази крива от „а“ ли е или от „е“? Или може би „с“? Дали това словосъчетание трябва да се чете като „влюбен“ или като „загубен“?

Оказа се истинска загадка. Впоследствие направих препис на дневника, но в този ден, в претъпкания празничен влак нямах търпение да извадя молив и бележник. Свих се на мястото си до прозореца с нос, забит в страниците, отдавайки се изцяло на тежката работа по дешифрирането. Първоначално разчитах една дума по три различни начина, но след това, когато се потопих в течението на мисълта й, думите започнаха да се появяват сами, сякаш искаха да ме посрещнат и да възнаградят моите усилия с щедро саморазкриване. В този влак, един ден преди Коледа, Хестър оживя.

Няма да изпитвам вашето търпение, като възпроизвеждам дневника й такъв, какъвто беше: на части и повреден. В духа на самата Хестър закърпих и подредих нещата, прогоних хаоса и бъркотията. Заместих съмнението с яснота, сенките с прозрачност. Може да съм сложила в нейните страници думи, които тя никога не е писала, но мога да се закълна, че ако съм направила грешки, те са съвсем дребни; внимавах много, оглеждах от всички страни, докато не се уверях, че съм разгадала оригиналния текст.

Тук няма да ви предложа целия дневник, само редактирана подборка от пасажи. Изборът ми бе продиктуван първо от въпросите за релевантност на моята цел, а именно да разкажа историята на мис Уинтър. И второ, от желанието ми да дам вярна представа за живота на Хестър в Ейнджълфийлд.

„Погледната отдалеч, Ейнджълфийлд Хаус е съвсем прилична къща, въпреки че е обърната и гледа в неправилна посока, а прозорците са зле позиционирани. Но приближавайки се, човек вижда разрухата й — части от каменния градеж са опасно остарели вследствие влиянието на времето, рамките на прозорците са изгнили. Изглежда, част от покрива е повредена от буря. Ще трябва да проверя подробно състоянието на таваните в таванските стаи.

На вратата ме посрещна икономката. Въпреки че направи опит да го скрие, веднага разбрах, че жената има трудности със зрението и слуха. Като се има предвид възрастта й, това не е изненада. То също така обяснява и неописуемата мръсотия, в която се намира къщата — но предполагам, че семейство Ейнджълфийлд не иска да я изгони, след като цял живот е слугувала тук. Мога да оправдая тяхната лоялност, макар че не виждам защо да не може чифт по-млади и силни ръце да й окажат помощ.

Госпожа Дюн ми обясни всичко за домакинството.

Семейството живеело тук от години с възможно най-малък брой прислуга. Каква е причината, все още не мога да разбера, но онова, което научих, е, че освен семейството, тук работят и живеят само госпожа Дюн и един градинар на име Джон Дигенс. В еленовия парк наистина има елени (макар че вече никой не ловува), но човекът, който се грижи за тях, никога не идва в къщата; той получава инструкциите си от същия адвокат, който ме нае, и който действа като управител на имота, доколкото изобщо съществува някакво управление. Всъщност госпожа Дюн е тази, която се оправя с ежедневните финанси на домакинството. Изказах предположение, че Чарли Ейнджълфийлд вероятно преглежда счетоводните книгите и фактури всяка седмица, но госпожа Дюн се разсмя и попита дали си мисля, че има очи да прави сметки на книга. Не мога да се отърва от мисълта, че това е много странно. Не защото смятам, че на госпожа Дюн не може да се вярва. От онова, което видях, тя създава впечатление на добросърдечна, искрена и честна жена и аз се надявам, че когато я опозная по-добре, ще бъда в състояние да припиша нейната сдържаност на глухотата й. Отбелязах си да покажа на господин Ейнджълфийлд предимството да се поддържат точни сметки и мисля, че мога да му предложа да се заема сама с тази работа, ако той е прекалено зает.

Размишлявайки върху всичко това, смятам, че е време да се срещна с моя работодател, и бях силно изненадана, когато госпожа Дюн ми каза, че той прекарва дните си в старото детско крило и няма навик да го напуска. След куп въпроси най-накрая се убедих, че той страда от някакъв вид разстройство на мисълта. Колко жалко! Има ли нещо по-тъжно от мозък, чиито нормални функции са били увредени?

Госпожа Дюн ми предложи чай (който от учтивост се престорих, че пия, но без да ме види, го изхвърлих в мивката, защото не бях сигурна доколко е чиста чашата, след като видях състоянието на кухнята) и ми разказа малко за себе си. Тя е на осемдесет години, никога не се е омъжвала и е живяла тук през целия си живот. Съвсем естествено нашият разговор премина към семейството. Госпожа Дюн познаваше майката на близначките от съвсем малко момиченце. Тя ме увери в онова, което вече бях разбрала: че неотдавнашното отвеждане на майката в приют за душевноболни бе ускорило моето наемане. Тя също така ми предостави толкова изопачено описание на събитията, които са ускорили задържането на майката, че не можах да разбера дали жената е атакувала съпругата на доктора с цигулката или не. Това всъщност няма голямо значение: беше ясно, че в семейството има случаи на нарушения на мозъчната дейност и аз трябва да призная, че когато разбрах това, сърцето ми заби бързо. Какво е удовлетворението на една гувернантка, ако трябва да даде насока на мислене, което вече си тече по чисти и гладки коловози? Какво е предизвикателството да се поддържа мисленето у деца, чиито мозъци са чисти и в добро състояние? Не само бях готова за тази работа. Бях прекарала години, копнеейки точно за нея! Тук най-накрая щях да намеря доказателства и да открия какво и колко струват методите ми!

Разпитах за семейството на бащата — въпреки че господин Марч бе починал отдавна, още когато децата са били бебета, и те никога не са го познавали, все пак неговата кръв беше и тяхна и естествено имаше влияние върху природата им. Госпожа Дюн не бе в състояние да ми каже много. Вместо това започна една серия от пикантни подробности за майката и чичото, които, ако трябваше да чета между редовете (а тя имаше точно това предвид, сигурна съм), съдържаха намек за нещо скандално… Разбира се, онова, за което намекваше, бе малко вероятно, поне в консервативна Англия, и подозирам, че жената си фантазираше. Въображението е здравословно нещо и много големи научни открития не биха могли да бъдат направени без него, но то трябва да е безвредно и безобидно, когато става дума за сериозни неща, ако искаме да доведе до нещо. Оставено да върви по своя си собствен път, понякога то води до глупост. Вероятно възрастта бе причина мисълта й да блуждае, защото тя изглеждаше добра душа и в никакъв случай не бе от хората, които си измислят сплетни и клюки. Във всеки случай категорично отхвърлих темата за кръвосмешение.

Докато пиша това, чувам шумове извън стаята ми. Момичетата са излезли от скривалището си и се промъкват из къщата. Като им се позволява да се държат така, не им се прави никаква услуга. Те ще имат огромна полза от режим, от хигиената и дисциплината, които имам намерение да въведа в къщата. Няма да отида при тях. Без съмнение те ще ме очакват, а това напълно отговаря на моите цели — да ги объркам на този етап.

Госпожа Дюн ми показа стаите на долния етаж. Навсякъде е неописуемо мръсно, всички повърхности са покрити с дебел слой прах, а завесите висят като дрипи, макар че тя сигурно не ги вижда и си мисли, че са такива, каквито са били преди години, по времето на бабата на близначките, когато тук е било пълно с прислуга. Има пиано, което най-вероятно е в безнадеждно състояние, но ще видя какво може да се направи. Има и библиотека, но трябва да се избърше дебелият слой прах, за да стане ясно какво има по рафтовете. Другите етажи разгледах сама, защото не исках госпожа Дюн да изкачва толкова много стълби. На първия етаж дочух боричкане, шепот и приглушен смях. Бях открила моите питомци. Те бяха заключили вратата и когато се опитах да отворя, се смълчаха. Извиках имената им само веднъж, после ги оставих. Имам си основно правило — да не преследвам питомците си, а да ги накарам сами да дойдат при мен.

Стаите на втория етаж бяха в най-ужасно състояние. Мръсни, но това трябваше да го очаквам. Дъждовната вода минаваше направо през покрива (нещо, което също очаквах) и върху някои дъски на пода имаше плесен. Това е много нездравословна среда, в която децата не бива да растат. На пода липсваха много дъски, които като че ли са били махнати нарочно. Трябва да се видя с господин Ейнджълфийлд във връзка с поправката им. Ще му подчертая, че някой може да падне долу и да се пребие или най-малкото да си навехне крака. Всички панти се нуждаеха от смазване, а рамките на вратите бяха изкривени. Където и да отидех, бях преследвана от скърцане на врати, люлеещи се на пантите си, от пукане на дъски на пода и от течение, което кара завесите да се люлеят, макар че човек не можеше да каже откъде точно духа.

Побързах да се върна в кухнята. Госпожа Дюн бе приготвила вечеря, но аз нямах намерение да ям храна, сготвена в тенджера, която бе толкова отблъскваща, като онези, които вече бях видяла. Накарах я да се заеме с огромния куп за миене (след като подложих мивката на най-ожесточеното търкане, каквото тя не бе виждала от десетилетие) и не свалих очи от нея, докато го правеше. Тя свърши каквото можа.

Момичетата не дойдоха да ядат. Извиках ги само веднъж. Госпожа Дюн искаше да отиде и да ги моли, но аз й казах, че имам свои методи и тя трябва да бъде на моя страна.

Докторът дойде за вечеря. Както можеше да се очаква, главата на къщата не се появи. Помислих си, че докторът щеше да се засегне от това, но той очевидно го намираше за съвсем нормално. Така че бяхме само двамата, а госпожа Дюн направи всичко възможно да остане на масата, но не получи голяма помощ от мен.

Докторът е интелигентен и възпитан човек. Очевидно изпитва искрено желание да види подобрение у близначките и е бил основният двигател за моето пристигане в Ейнджълфийлд. Той ми обясни подробно трудностите, с които вероятно ще се сблъскам, и аз го слушах с най-голямата учтивост и внимание, на които бях способна. Всяка гувернантка след няколкото часа, които аз бях прекарала в тази къща, щеше да има пълна и ясна представа за работата, която я очаква. Но той е мъж и поради това не може да види колко уморително и досадно е да обясняваш подробно на някого нещо, което той вече отлично е видял и разбрал. Моето неспокойно мърдане на стола и леката острота на един или два от отговорите ми напълно убягнаха от вниманието му и аз се страхувам, че неговата енергия и аналитични умения не съответстват на способността му за наблюдение. Не го критикувам за това, че очаква всеки, когото срещне, да бъде по-малко способен от него самия. Тъй като е умен мъж и дори повече от това, сигурно се чувства като голяма риба в малко езерце. Възприел е скромно държане, но аз мога да проникна достатъчно лесно в него, защото съм била отвратена по точно същия начин. Обаче ще се нуждая от неговата подкрепа за начинанието, което ще предприема, и ще направя всичко възможно да го превърна в мой съюзник въпреки недостатъците му.

Чувам шум от долния етаж. Вероятно момичетата са открили катинара, с който заключих вратата на килера за провизии. Ще бъдат ядосани и объркани, но как иначе да ги науча, че трябва да спазват часовете за хранене? А без точни часове за хранене как може да бъде възстановен редът?

Утре ще започна с почистването на тази спалня. Тази вечер забърсах праха с мокра кърпа и бях изкушена да почистя и пода, но се отказах. Така или иначе утре ще бъде необходимо да го направя отново, след като изтъркам стените и сваля завесите, които са натежали от прах. Така че тази вечер ще спя в мръсотията, но утре стаята ще бъде чисто нова. Това ще бъде добро начало. Защото аз имам намерение да възстановя реда и дисциплината в тази къща, а за да успея, първо трябва да си осигуря чиста стая, в която да мисля. Никой не може да мисли ясно и да постигне напредък, ако не е заобиколен от ред и чистота.

Близнаците плачат в коридора. Време е да се срещна с тях.

Толкова съм заета с организацията на къщата, че напоследък имам съвсем малко време за моя дневник, но е важно да записвам наблюденията си и разработването на методите ми.

С Емелин постигнах голям напредък и опитът ми с нея напълно отговаря на образците на поведение, който съм наблюдавала при други трудни деца. Тя не е, поне така мисля, толкова разстроена и объркана, както ми бе съобщено, и с моя помощ и под моето влияние ще стане добро дете. Чувствителна и устойчива е, научи се да цени предимствата и ползата от хигиената, храни се с апетит и може да бъде накарана да спазва инструкциите посредством внимателно и нежно придумване и обещания за малки награди и гощавки. Скоро ще започне да разбира, че добротата се възнаграждава чрез отдаване на почит към другите и тогава ще бъда в състояние да намаля случаите на подкупване. Тя никога няма да стане по-умна, но аз знам докъде се простират границите на моите методи. Каквито и таланти да имам, мога само да развия онова, което имам налице.

Доволна съм от работата си върху Емелин.

Сестра й обаче е много по-труден случай. Подобно насилие съм виждала и преди и не съм толкова шокирана, че Аделин мисли единствено чрез разрушителните си инстинкти. Обаче съм поразена от нещо: при други деца деструктивността, желанието за разрушаване, главно е страничен ефект от яростта, но не е основна цел. Актът на насилие, както съм го наблюдавала при други мои питомци, най-често се изразява само в случайно повреждане на собственост или нараняване на хора. Случаят на Аделин не отговаря на този модел. Някои неща видях с очите си, други ми бяха разказани, но, изглежда, при всички случаи разрушаването е било единственият мотив на Аделин, а яростта е нещо, което сама нищи и подклажда в себе си, за да си създаде енергията да руши. Защото тя е едно слабо малко същество, само кожа и кости, и се храни с трошици. Госпожа Дюн ми разказа за един инцидент в градината, когато Аделин е повредила много тисови дървета. Колко жалко, ако това е истина! Вижда се, че градината наистина е била много красива. Тя може да се оправи, но Джон е загубил желание и влечение за работа. Ще намеря време и начин да възвърна гордостта му. Ще бъде много полезно за външния вид и атмосферата в тази къща, ако той отново открие щастие в работата си и градината отново бъде сложена в ред.

Като пиша за Джон и градината, се сещам — трябва да говоря с него за момчето. Когато днес минах през учебната стая, случайно приближих до прозореца. Навън валеше и аз исках да го затворя. Рамката му вече почти се бе разпаднала. Ако не бях почти допряла носа си в стъклото, съмнявам се, че щях да го забележа. Но то беше там: едно момче, свито в цветната леха, което скубеше плевелите. Носеше мъжки панталони, срязани до глезените и захванати със скоби. Шапка с широка козирка криеше лицето му в сянка, така че не успях да получа ясна представа за възрастта му, макар че можеше да бъде на 11 или 12 години. Знам, че в селските райони е обичайна практика децата да помагат в земеделската работа, макар да мислех, че те по-скоро работят във фермите. Разбира се, че оценявам предимствата от това да се научат на труд в ранни години, но не обичам да виждам, което и да е дете извън училище по време на учебни занятия. Ще говоря с Джон за необходимостта по това време момчето да е в училище.

Но да се върна на темата за насилието на Аделин спрямо сестра й. Ревност и гняв между роднини е нещо обикновено, а при близнаците съперничеството често пъти е много по-силно. С времето ще бъда в състояние да намаля агресията, но междувременно е необходимо да проявявам постоянна бдителност, за да бъде предпазена Емелин от набезите на Аделин, а това ще намали темпото на развитие в положителна посока по другите фронтове, което е жалко. Все още не мога да разбера защо самата Емелин позволява да бъде бита (да й бъде дърпана косата и да бъде преследвана с машата от камината, в която Аделин носи горещи въглени). Тя е два пъти по-голяма и по-едра от сестра си и би могла да се защити много по-енергично. Вероятно е свикнала на ударите на сестра си, свикнала е да бъде малтретирана и бита; тя е една чувствителна, нежна и привързана душа.

Моята първа преценка за Аделин в началото бе, че може би никога нямаше да започне да живее толкова независим и нормален живот като сестра си, но можеше да бъде доведена до точка на равновесие и стабилност и изблиците й на гняв можеха да бъдат овладени чрез налагане на строга програма. Не очаквах, че мога да я накарам да разбере. Работата, която предвиждах по отношение на нея, бе по-усилна и тежка, отколкото за сестра й, но очаквах далеч по-малко резултати и благодарности, защото това щеше да изглежда много по-малко в очите на света.

Но бях стресната и трябваше да променя това мое мнение поради признаците на една мрачна и замъглена интелигентност. Тази сутрин Аделин дойде в класната стая, влачейки краката си без признаци за нежелание и след като зае мястото си, сложи глава върху ръцете си, както бях виждала да прави и преди. Започнах урока. Не бе нищо повече от разказване на приказка — първите глави от «Джейн Еър», една адаптация, която бях направила за тази цел върху история, нещо, което много допадаше на малките момиченца. Бях се концентрирала върху Емелин, окуражавайки я да следи разказа, одушевявайки го колкото ми бе възможно. Произнасях с един глас репликите на героинята, с друг на нейната леля, с трети на братовчеда и придружавах разказването с такива жестове и изражения, че да илюстрирам емоциите на героите. Емелин не откъсваше очите си от мен и аз бях доволна от ефекта.

С крайчето на окото си забелязах някакво движение. Аделин бе обърнала главата си в моята посока. Тя все още я подпираше на ръката си, очите й все още бяха затворени, но имах ясното усещане, че ме слуша. Дори ако промяната в положението бе незначителна (а тя не бе; винаги преди момичето се обръщаше с гръб към мен), то в начина, по който се държеше, имаше промяна. Когато спеше, тя обикновено се отпускаше върху чина, а днес цялото й тяло изглеждаше будно: положението на раменете й подсказваше напрежение. Сякаш бе привлечена от историята, но въпреки това се опитваше да създаде впечатление за дрямка.

Не исках да види, че съм забелязала нещо. Продължих да се преструвам, че чета само на Емелин, но през цялото време държах Аделин под око. А тя не само слушаше. Долових трепкане на клепачите й. Мислех си, че очите й са затворени, но не беше точно така — защото между клепачите си тя ме наблюдаваше!

Това е най-интересната промяна, настъпила в нея досега, и е нещо, което предвиждам да поставя в основата, в сърцевината на работата си тук.

След това се случи нещо съвсем неочаквано. Лицето на доктора се промени. Да, промени се направо пред очите ми. Това бе един от онези моменти, когато едно лице попада под нов фокус, когато чертите, същите каквито са били и преди, неочаквано са подложени на зашеметяващо изместване и се представят в нова светлина. Бих искала да знам какво е онова нещо в човешкия мозък, което кара лицата на онези, които познаваме, да се променят и да танцуват, както неговото лице. Изключих оптичните ефекти, изключих феномена, свързан със светлината и така нататък, и стигнах до заключението, че обяснението се корени в психиката на наблюдателя. Неочакваното преподреждане на неговите визуални черти приковаха погледа ми за няколко мига, което сигурно му се видя странно. В изражението му също имаше нещо странно, нещо, което не бих могла да измеря и проумея. Не обичам онова, което не мога да проумея.

Ние се гледахме няколко секунди, всеки се чувстваше толкова неудобно, колкото и другият, сетне той си тръгна.

Бих искала госпожа Дюн да не ми мести книгите. Колко пъти трябва да й казвам да не ги взема, докато не ги дочета. Какъв е смисълът да ги оставя на стълбището, вместо в библиотеката?

Имах интересен разговор с градинаря Джон.

Той е добър работник, доста по-въодушевен и жизнен сега, когато градината му е възстановена и присъствието му в къщата е полезно. Той пие чай и си бъбри с госпожа Дюн в кухнята. Понякога минавам покрай тях и чувам тихите им гласове, което ме кара да си мисля, че тя не е чак толкова глуха. Ако не беше нейната преклонна възраст, бих си помислила, че помежду им има любовен роман, но след като това не подлежи на съмнение, не мога да си обясня каква е тайната им. Попитах госпожа Дюн, защото между нас има приятелски отношения и се разбираме за по-голяма част от нещата и освен това мисля, че тя одобрява моето присъствие тук — не че щеше да има някаква разлика, ако не го одобряваше. Тя ми каза, че не си говорят за нищо особено, освен за домакинството, за пилетата, които трябва да бъдат заклани, за картофите, които трябва да бъдат изкопани, и други такива прозаични неща.

— Защо си говорите толкова тихо? — настоях аз и тя ми отвърна, че въобще не било тихо, поне не чак толкова.

— Но ти не ме чуваш, когато ти говоря тихо — казах, а тя рече, че й било по-трудно да чува новите гласове, отколкото онези, с които била свикнала. И ако разбирала Джон, когато той говори тихо, било, защото познавала гласа му от много години, а моят само от няколко месеца.

Бях забравила за ниските гласове в кухнята, докато Джон не прояви една нова странност. Преди няколко сутрини се разхождах в градината, когато отново видях момчето, което плевеше цветните лехи под прозореца на класната стая. Погледнах часовника си и отново установих, че е време за училище. Момчето не ме видя, защото се скрих зад дърветата. Наблюдавах го миг или два; то въобще не работеше, а се бе проснало на поляната, погълнато от нещо във високата трева, нещо, което лежеше точно под носа му. Носеше същата увиснала шапка, както и преди. Пристъпих към него с намерение да науча името му и да му изнеса лекция за важността от образованието, но като ме видя, то скочи на крака, нахлупи шапката си до уши и побягна по-бързо, отколкото бях виждала някой да го прави преди. Тревогата му бе достатъчно доказателство за вина. Момчето отлично знаеше, че трябва да бъде на училище. Докато тичаше, видях, че носи книга под мишница си.

Отидох при Джон и му казах точно какво мисля. Казах му, че няма да позволя деца да работят за него по време на училищните занятия, че е неправилно да се обърква образованието им само заради няколко пенса, които ще спечелят, и че ако родителите не възприемат това, ще отида да се видя лично с тях. Казах му, че ако е необходимо да се наеме допълнителна работна ръка, която да му помага в градината, аз ще говора с господин Ейнджълфийлд и ще наемем човек. Вече бях направила това предложение — да се наеме допълнителен персонал както за градината, така и за къщата, но Джон и госпожа Дюн бяха единодушно против тази идея и аз реших, че е по-добре да изчакам, докато разбера начина, по който се развиват нещата тук.

Джон поклати глава и отрече да знае нещо за детето. Когато го притиснах с доказателството, че съм го видяла с очите си, той каза, че сигурно е някое селско дете, дошло да се разходи тук, което се случвало понякога. Сетне допълни, че не бил отговорен за всички селски мързеливци, които бягали от училище и случайно се озовавали в градината. Казах му, че съм виждала детето и преди, в деня, в който пристигнах, и че го видях да работи. Той стисна устни и твърдоглаво повтори, че не познава никакво дете, че всеки, който иска, може да влезе и да плеви в неговата градина и че той никога не е виждал такова дете. Казах му малко ядосано и сопнато, за което не съжалявам, че имам намерение да говоря с учителката за това и че ще отида директно при родителите и ще уточня нещата с тях. Той просто махна с ръка, все едно ми каза, че не го интересува и да правя каквото си искам (и аз със сигурност щях да го направя). Убедена съм, че знаеше кое е момчето, и бях шокирана от отказа му да ми помогне. Не беше в характера му да създава спънки, но после предположих, че е започнал собственото си чиракуване още като дете, и затова си мисли, че това няма да навреди никому. Този начин на мислене отмира доста бавно в селските райони.“

Бях потънала в дневника. Четях бавно, опитвайки се да разгадая трудните места, като използвах целия си опит, знания и въображение, за да придам плът на призрачните думи. Избелелите полета, нечетливостта на почерка, замазаните думи сякаш пулсираха с изразителен, многозначителен, изпълнен с живот ритъм.

Докато четях погълната от повествованието, в друга част на съзнанието ми се оформи едно решение. Когато влакът спря на гарата, където трябваше да направя връзката за Кеймбридж, осъзнах какво следваше да направя. В края на краищата нямаше да се прибера вкъщи. Щях да отида в Ейнджълфийлд.

Влакът до Банбъри беше претъпкан с пътуващи за Коледа и нямаше място за сядане, а аз никога не чета права. При всяко поклащане, всяко блъскане и притискане до другите пътници чувствах дневника на Хестър да притиска гърдите ми. Бях прочела само половината от него. Останалото можеше да почака.

Какво е станало с теб, Хестър? — мислех си. На кой край на света си се запиляла? Къде те е отвял вятърът?

Разрушаване на миналото

През прозорците видях, че кухнята е празна, а когато заобиколих отпред и почуках на вратата, никой не ми отвори.

Може би той беше заминал някъде? През това време на годината хората ходеха на гости, пътуваха. Но те отиваха при семействата си, а Аурелиус нямаше такова, така че би трябвало да е тук. Сетих се за причината за отсъствието му със закъснение: може би доставяше кейкове и разнасяше торти по домовете за коледните тържества. Къде другаде би могъл да бъде един собственик на кетъринг точно преди Коледа? Трябваше да се върна по-късно. Пуснах картичката, която носех, в пощенската кутия и тръгнах през гората към Ейнджълфийлд Хаус.

Беше студено, всеки момент можеше да завали сняг. Под краката ми земята бе замръзнала и твърда, а небето бе заплашително бяло. Вървях бързо. Шалът ми бе завит около лицето чак до носа и скоро се стоплих.

При просеката спрях. Видях, че на мястото кипи необичайна дейност. Намръщих се. Какво ставаше? Фотоапаратът беше провесен под палтото на врата ми. Нагласих обектива за далечно разстояние и погледнах. На пътя беше спряла полицейска кола. Строителните машини и оборудване бяха неподвижни, а работниците стояха, събрани на куп. Сигурно бяха спрели работа малко преди това, защото пляскаха с ръце и тропаха с крака да се стоплят. Каските им бяха на земята или висяха на ремъците си през лактите им. Един мъж предлагаше пакет цигари. От време на време някой казваше нещо на останалите, но помежду им не вървеше разговор. Опитах се да разгадая изражението върху сериозните им лица. Досада? Тревога? Любопитство? Те стояха обърнати настрани, с лица към гората и моята увеличителна леща, но от време на време някой от тях хвърляше поглед през рамо към сцената зад тях.

Зад групичката мъже бе опъната бяла палатка, която покриваше част от мястото. Къщата я нямаше, но преценявайки от моето местоположение и къщичката на пазача, чакълестата алея и църквата, предположих, че точно там е била библиотеката. Освен това един от строителите и друг мъж, за когото реших, че е шефът им, говореха с двама други мъже. Единият от тях бе облечен с костюм и палто, а другият беше с полицейска униформа. Началникът говореше бързо и кимаше, но когато мъжът с палтото зададе някакъв въпрос, той се обърна към строителя, който отговори на въпроса, а тримата го загледаха съсредоточено.

Той, изглежда, не забелязваше студа. Говореше с кратки изречения; при неговите дълги и чести паузи останалите мълчаха и го наблюдаваха със съсредоточено внимание и търпение. В един момент той посочи с пръст по посока на машината и изобрази как нейната челюст с железни зъби захапва земята. Накрая сви рамене, намръщи се и прекара ръка по очите си, сякаш да изтрие образа, който току-що бе извикал.

Встрани на бялата палатка се отвори процеп. Оттам излезе пети мъж и се присъедини към останалите. Последва кратко, сериозно обсъждане и накрая шефът отиде до групата мъже и им каза няколко думи. Те кимнаха и започнаха да събират каските и термосите си и да се отправят към колите си, които бяха паркирани край голямата порта, до къщичката на вратаря. Полицаят в униформа застана пред входа на палатката, с гръб към процепа, служещ за врата, а другият поведе строителя и шефа към полицейската кола. Свалих бавно фотоапарата, но продължих да наблюдавам бялата палатка. Знаех мястото. Бях влизала там. Спомнях си опустошението в осквернената библиотека. Падналите лавици и рафтове, гредите, които се бяха счупили и лежаха на пода. Страхът ми, докато се промъквах под изгорелите и пречупени дървета.

В тази стая е имало тяло, погребано под овъглените страници, с шкаф за книги вместо ковчег. Един гроб, скрит и запазен половин век под падналите греди.

Не можех да прогоня тази мисъл. Търсех един човек и сега се оказваше, че вече е намерен. Съвпадението бе просто немислимо. Как да не направиш връзка? Но Хестър бе напуснала къщата една година преди това, нали? Защо би трябвало да се връща? И тогава ме осени мисълта, която бе толкова проста, толкова очевидна.

Ами ако Хестър никога не беше си тръгвала оттук?

Когато стигнах до края на гората, видях две русокоси деца да се препъват по пътя. Под краката им земята бе набраздена от криволичещи черни коловози, които тежките машини на строителите бяха издълбали, а децата не гледаха къде вървят. Вместо това непрекъснато се обръщаха назад към посоката, от която идваха. Момиченцето стъпи накриво и почти падна, когато обърна главата си и ме видя. То спря като заковано. Когато брат й ме видя, се почувства важен от онова, което знаеше, и заговори.

— Не може да отидете там. Забранено е! Така каза полицаят. Трябва да стоите надалеч.

— Разбирам.

— Направиха палатка — добави срамежливо сестричката му.

— Видях — отвърнах.

В този момент на портата се появи майка им. Тя беше леко задъхана.

— Вие двамата добре ли сте? Видях полицейска кола на „Улицата“ — след това се обърна към мен. — Какво става тук?

Отговори момиченцето.

— Полицаите направиха палатка. Не е позволено да се ходи там. Казаха ни да си вървим вкъщи.

Русата жена вдигна очи към мястото и се намръщи, като видя палатката.

— Не правят ли така, когато…?

Тя не довърши въпроса си пред децата, но аз знаех какво има предвид.

— Мисля, че точно това се е случило — отвърнах. Видях желанието й да придърпа децата по-близо до себе си, сякаш да ги предпази, но се възпря и само оправи шала на момчето и махна един кичур коса от очите на дъщеря си.

— Хайде — каза тя на децата. — Прекалено студено е за навън. Да вървим вкъщи и да си направим какао.

Децата хукнаха през портата към „Улицата“. Сякаш една невидима нишка ги свързваше, позволявайки им да се въртят едно около друго, или ако едното щукнеше в някаква посока, знаеше, че другото винаги ще бъде там, на другия край на нишката. Наблюдавах ги и почувствах космическа празнота и липса в едната страна на тялото си.

Майка им се помота около мен.

— И на вас едно какао ще ви дойде добре. Бяла сте като призрак.

Тръгнах с нея, следвайки децата.

— Казвам се Маргарет — представих се аз. — Приятелка съм на Аурелиус Лав.

Тя се усмихна.

— Аз съм Карън. Грижа се за елените тук.

— Знам. Той ми каза.

Пред нас момиченцето нападна брат си; той избягна удара, слизайки на платното, за да се спаси от нея.

— Томас Амброус Проктър? — извика моята спътница. — Върни се веднага на тротоара!

Името предизвика нервен спазъм в мен.

— Как казахте, че се казва синът ви?

Жената се обърна към мен. Беше изненадана.

— Простете любопитството ми, но питам, защото е имало мъж с фамилия Проктър, който е работил тук преди много години.

— Това е баща ми, Амброус Проктър.

— Амброус Проктър… момчето, което е работело с Джон-да-диг, е вашият баща?

— Джон-да-диг ли? Имате пред вид Джон Дигенс? Да. Той е наел баща ми на работа в къщата. Било е много преди аз да се родя. Баща ми е бил над петдесетте, когато съм се родила.

Аз тръгнах бавно.

— Ще приема поканата ви за какао, ако не възразявате. Имам нещо, което искам да ви покажа.

Извадих нещото, с което бях означила докъде бях стигнала в дневника на Хестър. Карън се усмихна в мига, в който спря очи на снимката. От нея я гледаше сериозното лице на сина й, изпълнено с гордост. Строителният шлем бе нахлупен до очите му, раменете му бяха изправени и сковани, все едно беше глътнал бастун.

— Спомням си деня, когато си дойде вкъщи и каза, че си сложил жълтата шапка. Ще бъде много доволен да има тази снимка.

— Вашата работодателка — госпожица Марч, виждала ли е някога Том?

— Том ли? Разбира се, че не. Те са две госпожици Марч, нали знаете. Едната от тях винаги е възпрепятствана. Така че другата е тази, която ръководи имота. Макар че и тя е малко саможива. Не се е връщала в Ейнджълфийлд от деня на пожара. Дори аз никога не съм я виждала. Единственият контакт, който поддържам, е чрез адвоката й.

Карън стоеше до печката, очаквайки млякото да кипне. Зад нея, през малкия прозорец се виждаше заснежената градина, а зад нея нивите, където някога Аделин и Емелин бяха завлекли детската количка на Мерили заедно с бебето в нея. Това беше пейзаж, който почти не се бе променил.

Трябваше да внимавам да не кажа прекалено много. Карън с нищо не показа да знае, че госпожица Марч от Ейнджълфийлд беше същата жена, известна като мис Уинтър, чиито книги зърнах на етажерката в хола, когато влязох в къщата.

— Аз също работя за семейство Ейнджълфийлд — обясних. — Пиша за тяхното детство тук. И когато показах на вашата работодателка някои снимки на къщата, останах с впечатлението, че тя го позна.

— Не може да бъде. Освен ако…

Тя посегна към снимката и я разгледа отново, сетне повика сина си от съседната стая.

— Том? Том, донеси онази снимка от лавицата над камината, моля те. Онази със сребърната рамка.

Том влезе, носейки снимката, сестра му вървеше след него.

— Знаеш ли — каза му Карън, — тази дама ти е направила снимка.

Усмивка на приятна изненада се появи върху лицето му, когато се погледна.

— Може ли да я запазя?

— Разбира се — казах.

— Покажи на Маргарет дядо си.

Момчето заобиколи масата от моята страна и срамежливо ми подаде снимката в рамка.

Беше овехтяла снимка на много млад мъж. Почти момче. Вероятно на осемнадесет години, а може и по-млад. Стоеше до една пейка, зад която се виждаха като фон подстригани тисови дървета. Веднага разпознах обстановката: това беше градината с геометричните фигури. Момчето бе свалило шапката си, държеше я в ръка, а със скритото в съзнанието ми око можех да видя движението, което бе направило — как сваля с едната си ръка шапката и забърсва челото си с опакото на другата. Беше отметнало леко главата си назад. Ръкавите на ризата му бяха навити над лактите и горното копче бе разкопчано, но ръбовете на панталоните му бяха идеално изгладени и то бе почистило тежките си градинарски ботуши специално за снимката.

— Работил ли е там, когато е станал пожарът?

Карън постави купите с какао върху масата и децата се настаниха около нея.

— Мисля, че малко преди пожара е отишъл в армията. Бил е далеч от Ейнджълфийлд дълго време. Почти петнадесет години.

Погледнах отблизо лицето на момчето от остарялата снимка, изненадана от приликата с внука му. Изглеждаше хубав.

— Знаете ли, той не обичаше да говори много за онези дни. Беше сдържан, мълчалив човек. Но има неща, които бих желала да знам. Като например, защо се е оженил толкова късно. Бил е в края на четиридесетте години, когато се е оженил за майка ми. Не мога да престана да мисля, че в миналото му трябва да е имало нещо — разбито сърце може би? Нещастна любов? Но когато сте дете, не се сещате как да зададете тези въпроси, а когато пораснете… — тя сви тъжно рамене. — Татко беше чудесен баща. Спокоен. Търпелив. Мил.

Винаги ми помагаше с нещо. И все пак сега, като възрастна, понякога имам чувството, че не съм го познавала истински.

На снимката имаше още един детайл, който привлече очите ми.

— Какво е това? — попитах.

Тя се наведе, за да види по-добре.

— Торба. За носене на дивеч. Главно за фазани. Можете да я прострете на земята и да сложите дивеча върху нея, после да завиете страничните парчета и да ги стегнете около него. Не знам защо е на снимката. Той никога не е бил пазач на дивеч. Сигурна съм.

— Обикновено е носел на близначките заек или фазан, когато са искали — отговорих и тя изглеждаше доволна да получи тази подробност от ранния живот на баща си.

Мислех за Аурелиус и за неговото наследство. Торбата, в която е бил оставен, беше торба за дивеч. Разбира се, че в нея имаше птиче перо — била е използвана за носене на фазани. Помислих си и за парчето хартия.

— Нещо като „А“ в началото — спомних си какво каза Аурелиус, докато държах синьото петно на прозореца. — А след това „С“. Ето точно тук, накрая. Разбира се, то е избеляло малко от годините, трябва да се вгледаш силно, но може да се види, нали?

Аз не можах да го видя, но той вероятно наистина можеше. Ами ако на парчето хартия не е било написано неговото собствено име, а това на баща му? Амброус.

От къщата на Карън взех такси до офиса на адвоката в Банбъри. Знаех адреса от кореспонденцията, която водех с него във връзка с Хестър.

Секретарката не искаше да прекъсне господин Ломакс, когато установи, че нямам предварително уговорена среща с него.

— Но днес е Бъдни вечер, моля ви!

Аз обаче настоях.

— Кажете му, че го търси Маргарет Лий във връзка с Ейнджълфийлд Хаус и госпожица Марч.

С изражение, което казваше „И какво от това! Много важно!“, тя занесе съобщението в офиса; когато се върна ми каза доста неохотно, че мога да вляза.

Младият господин Ломакс всъщност не бе чак толкова млад. Вероятно бе на годините на стария господин Ломакс, когато близначките са отишли в офиса му, за да искат пари за погребението на Джон-да-диг. Той стисна ръката ми с любопитен поглед в очите и половин усмивка на устните и аз разбрах, че според него ние двамата бяхме конспиратори. Години наред той е бил единственият човек, който е знаел истинската идентичност на своята клиентка, госпожица Марч. Беше наследил тайната от своя баща заедно с черешовото бюро, пълните с папки шкафове и картините на стената. Сега, след толкова години на тайни, при него идваше друг човек, който знаеше онова, което знаеше и той.

— Радвам се да ви видя, госпожице Лий. С какво мога да ви помогна?

— Идвам от Ейнджълфийлд. От мястото на къщата. Там имаше полицията. Намерили са тяло.

— О, Боже мой!

— Дали полицията ще иска да говори с госпожица Марч? Как мислите?

При споменаване на името очите му прескочиха дискретно към вратата, сякаш искаше да се увери дали някой не ни подслушва.

— Те ще настояват да говорят със собственика на имота, такъв е редът.

— И аз си помислих същото. Работата е там, че не само тя е болна. Предполагам знаете, че е болна, нали?

Той кимна.

— Но сестра й също умира.

Той кимна объркано, но не ме прекъсна.

— Според мен би било по-добре, като имаме предвид крехкостта й и здравословното състояние на сестра й, госпожица Марч да не научи новините за разкритието така грубо и неочаквано. Не бива да го чува от непознати хора. И не бива да бъде сама, когато информацията стигне до нея.

— Вие какво предлагате?

— Мога още днес да се върна в Йоркшир. Ако успея да стигна до гарата за един час, ще бъда там вечерта. Полицията сигурно е влязла в контакт с вас, нали?

— Да. Но аз ще се опитам да забавя нещата с няколко часа. Достатъчно време, за да стигнете. Мога да ви закарам и до гарата, ако желаете.

В този момент иззвъня телефонът. Ние си разменихме разтревожени погледи, докато той го вдигаше.

— Човешки кости? Разбирам… Тя е собственичка на имота, да… Една възрастна жена с крехко здраве… Сестра й, о, тя е смъртно болна… Има вероятност за неизбежния край… Може би е по-добре… При дадените обстоятелства. Случайно познавам човек, който ще отиде лично там тази вечер… Абсолютно доверие. Спокойно… наистина… непременно.

Той си отбеляза нещо в бележника и го бутна към мен през бюрото. Име и телефонен номер.

— Този човек би искал да му се обадите, когато стигнете там, и да го осведомите как стоят нещата със старата дама. Ако тя е в състояние, той ще говори с нея, ако ли не, можел да почака. Останките, както изглежда, били много стари. Е, колко време има до вашия влак? Трябва да вървим.

Забелязал, че съм потънала в мислите си, не толкова младият господин Ломакс караше в мълчание. Въпреки това бе съвсем очевидно, че го яде любопитство и възбуда. И накрая, завивайки към гарата, той не можа да се сдържи повече.

— Тринайсетата приказка… — каза замислено. — Не мисля, че…

— И аз бих искала да знам — прекъснах го. — Съжалявам.

Лицето му изрази разочарование.

Когато гарата се появи пред нас, зададох моя въпрос.

— Случайно да познавате Аурелиус Лав?

— Собственикът на кетъринг ли? Разбира се, че го познавам. Човекът е кулинарен гений!

— Откога го познавате?

Отговори, без да се замисли:

— В действителност ходехме заедно на училище… — и по средата на изречението в гласа му се промъкна трепет, изпълнен с любопитство, сякаш току-що осъзна подтекста на моя въпрос. Следващият ми въпрос не го изненада.

— Кога разбрахте, че госпожица Марч е мис Уинтър? Когато поехте бизнеса на баща си ли?

Той преглътна.

— Не — премига неловко. — Преди това. Все още бях ученик. Един ден тя дойде у нас. Да се види с баща ми. Беше по-лично, отколкото в офиса. Те имаха да свършат някаква работата и без да изпадам в конфиденциални детайли, по време на техния разговор стана ясно, че госпожица Марч и мис Уинтър са едно и също лице. Не бях подслушвач, не ме разбирайте погрешно. Това стана, така да се каже, случайно, а не нарочно. Вече се бях скрил под масата в гостната, когато те влязоха — имаше покривка, която падаше и ме покриваше като в палатка, и… ами аз не исках да разсърдя татко, като се появя неочаквано. Така че си останах там тихичко.

Какво бе ми казала мис Уинтър?

„В една къща, където има деца, не може да има тайни.“

Трябваше да спрем пред гарата и младият господин Ломакс обърна своите пораснали очи към мен.

— Казах на Аурелиус. В деня, когато той сподели с мен, че е бил намерен в нощта на пожара. Казах му, че госпожица Аделин Ейнджълфийлд и мис Вида Уинтър са един и същи човек. Съжалявам.

— Не се тревожете. Сега вече това няма значение. Само се чудех.

— Тя знае ли, че съм казал на Аурелиус коя е?

Помислих си за писмото, което мис Уинтър ми изпрати в самото начало, и за Аурелиус с неговия кафяв костюм, тръгнал да търси истината за своя произход.

— Ако е предполагала, било е преди десетилетия. Ако е знаела, мисля, че можете да бъдете спокоен — това вече не я интересува.

Сянката изчезна от веждите му.

— Благодаря, че ме докарахте.

И изтичах, за да хвана влака.

Дневникът на Хестър II

От гарата се обадих в книжарницата. Баща ми не можа да скрие разочарованието си, когато узна, че няма да се върна вкъщи.

— Майка ти много ще съжалява — отговори ми тъжно той.

— Нима?

— Но разбира се.

— Налага се да се върна, татко. Мисля, че може би открих Хестър.

— Къде?

— Намериха кости в Ейнджълфийлд.

— Човешки кости?

— Един от булдозерите ги изровил, когато днес разрушавали библиотеката.

— О, Господи!

— Те искат да се свържат с мис Уинтър, за да я разпитат. А сестра й умира. Не мога да я оставя точно сега сама. Тя се нуждае от мен.

— Разбирам — гласът му беше сериозен.

— Не казвай на мама — предупредих го аз, — но искам да знаеш, че мис Уинтър и сестра й са близначки.

Той остана мълчалив на другия край на линията. После каза:

— Ще се пазиш, нали, Маргарет?

Четвърт час по-късно се настаних във влака на моето място до прозореца и извадих дневника на Хестър от джоба си.

Бих искала да знам повече за оптиката. Един ден, докато седях с госпожа Дюн в гостната стая и обсъждахме менюто за седмицата, забелязах неочаквано движение в огледалото.

— Емелин! — възкликнах ядосано, защото тя въобще не трябваше да бъде в къщата, а навън и да прави своите ежедневни упражнения на свеж въздух. Грешката беше моя, разбира се, защото трябваше само да погледна през прозореца, за да видя, че всъщност тя е навън, сестра й също, и двете си играят чудесно. Онова, което бях видяла — наистина само за част от секундата, — трябва да е било отблясък на слънчев лъч, минал през прозореца и отразил се в огледалото.

След като обмислих нещата за отражението, реших, че причина за моето объркване, както и за всяка странност, наблюдавана в оптичния свят, е психологията на виждането. Тъй като бях свикнала да виждам близначките да бродят из къщата и на места, на които човек не очакваше да ги види, и по време, когато трябваше да бъдат някъде другаде, бях придобила навика да интерпретирам всяко движение извън обсега на окото си като доказателство за тяхното присъствие. Следователно проблясъкът на слънчевия лъч, отразен в огледалото, ми се видя, при това по много убедителен начин, като момиче в бяла рокля. За да се предпази от грешки като тази, човек трябва да се научи да гледа на всичко без предубеждение и предварителна нагласа, да изостави всички обичайни модели за мислене, с които е свикнал. По принцип има много неща в подкрепа на подобно становище. Свежестта на мисленето! Девственият поглед към света! Още повече, че науката има възможности да вижда наново и по съвършено различен начин онова, което вече е било видяно и обмислено и за което се смята, че е било разбрано през вековете. Обаче в обикновения живот човек не може да живее по силата на тези принципи. Представете си какво щеше да настане, ако всеки аспект на преживяното трябваше да бъде наново и подробно разглеждан всяка минута, всеки божи ден. Не, за да освободим себе от светското и земното, е необходимо да прехвърлим много от нашите представи за света към онази по-ниска плоскост на съзнанието, в която то работи с предположенията, с допускането, с вероятностите. Дори ако понякога това води до заблуда и ни кара да интерпретираме един лъч слънчева светлина като момиче в бяла рокля, макар че тези две неща са толкова различни, че повече от това не може и да бъде.

Понякога мозъкът на госпожа Дюн блуждаеше. Страхувах се, че тя бе запомнила много малко от нашия разговор за това, какво ще ядем, и утре трябваше отново да се върнем на същия въпрос.

Имах малък план, свързан с моите дейности тук и с доктора.

Бях му разказала надълго и нашироко за своята убеденост, че Аделин показва един вид умствено разстройство, с каквото никога преди не съм се срещала, нито съм чела. Споменах му статиите, които бях чела за близнаци и за подобни проблеми, и видях на лицето му одобрение. Мисля, че сега той ясно разбира моите способности. Споменах му за една книга, която той не бе чел, но аз му разказах в резюме аргументите и доказателствата в нея. Подчертах няколко сериозни противоречия, които бях забелязала, и казах, че ако това беше моя книга, щях да променя заключенията и препоръките.

В края на речта ми докторът се усмихна и се обърна към мен малко шеговито:

— Може би трябва да напишете ваша собствена книга.

Това ми даде възможността, която търсех от известно време.

Отбелязах, че Ейнджълфийлд Хаус предоставя идеалния случай за изследване, който би могъл да бъде предмет на подобна книга. Че аз бих могла да посветя по няколко часа всеки ден, за да записвам наблюденията си. Описах му накратко доста опити и експерименти, които трябваше да бъдат предприети, за да се провери моята хипотеза. И лекичко загатнах стойността, която една такава завършена книга би имала в очите на медицинските среди. След това наблегнах на факта, че въпреки моя опит, квалификацията ми не е достатъчна, за да изкуши някой издател. И накрая се оплаках, че съм жена. Казах, че не съм напълно сигурна, че ще бъда в състояние да изнеса сами такъв амбициозен проект. Един мъж, ако се намереше такъв — интелигентен и способен, учен и изследовател, със сигурност щеше да свърши по-добре тази работа, възползвайки се от моя опит и изследвания.

По този начин посях в главата му семената на една идея, чийто резултат беше точно онова, което исках и към което се стремях: да работим заедно.

Страхувам се, че госпожа Дюн не е добре. Аз заключвам вратите, а тя ги отключва. Аз вдигам завесите, а тя ги пуска. И книгите ми продължават да се местят! Тя се опитва да избяга от отговорност за действията си, като твърди, че в къщата имало дух.

По една случайност заговори за духове точно в деня, в който книгата, която четях и бях преполовила, изчезна и бе заменена с един разказ на Хенри Джеймс. Не подозирах госпожа Дюн за подмяната. Тя едва можеше да чете и не бе склонна към подобни шегички. Очевидно бе, че е някое от момичетата. Онова, което прави тази подмяна странна, е съвпадението, което всъщност едва ли е било замислено предварително. Защото разказът бе една твърде глупава история за някаква гувернантка и две деца, преследвани от духове. Страхувам се, че в този разказ господин Джеймс показва степента на своето невежество. Той знае много малко за децата и не знае нищо за гувернантките.

Направих го. Експериментът започна.

Разделянето беше болезнено и ако не знаех какво добро щеше да донесе той, щях да си помисля, че съм повече от жестока да ги измъчвам по този начин. Риданията на Емелин направо разбиваха сърцето ми. А какво ставаше с Аделин? Защото тя щеше да бъде най-засегната от промяната в нейния независим живот. Ще науча утре, когато проведем първата си среща.

Няма време за нищо друго, освен за изследвания, но аз успявам да отделя малко и за още едно полезно нещо. Днес разговарях с учителката пред пощата. Казах й, че съм говорила с Джон за мързеливеца, който бяга от училище, и че тя трябва да дойде при мен, ако момчето отново отсъства без причина. Тя ми отговори, че е свикнала да преподава на половин клас по време на жътва и когато децата отиват да копаят картофи на полето с родителите си. Но сега не бе време за това и детето плевеше. Учителката ме попита кое е било детето и аз се почувствах глупаво, че не мога да й отговоря. Шапката му пречеше да го разпозная. Бих могла да попитам Джон, но се съмнявам, че щеше да ми даде повече информация от последния път.

Напоследък не водя редовно дневника си. Откривам, че след като опиша до късно през нощта бележките, които водя всеки ден за прогреса на Емелин, често съм толкова изморена, че не ми стигат силите да запиша и своите собствени действия. А искам да го правя, искам да съхраня тези дни и седмици, защото с доктора се занимаваме с много важно изследване и след години, когато ще съм далеч оттук, може да поискам да погледна и да си спомня. Вероятно усилията ми с доктора ще отворят някоя врата за мен за бъдеща работа от този род, защото откривам, че научната и интелектуална работа са по-завладяващи от всичко друго, което съм правила. Тази сутрин например доктор Модели и аз проведохме най-стимулиращия разговор върху използване на местоимения от Емелин. Тя вече показва по-голяма склонност да говори с мен и способността й за комуникация се подобрява с всеки изминал ден. Все пак има един аспект от говора й, който не подлежи на развитие, и това е употребата на първо лице множествено число. „Ходихме в гората“ казва тя, а аз винаги я поправям: „Аз ходих в гората“. Като малко папагалче Емелин повтаря след мен „Аз“, но след няколко изречения казва „Видяхме котенце в градината“ или нещо подобно.

Двамата с доктора бяхме силно заинтригувани от тази особеност. Дали това е просто един дълбоко вкоренен навик, пренесен от нейния близнашки език в английския, навик, който ще изчезне от само себе си с времето или близначката й е така дълбоко свързана с нея, че дори в изразяването си тя се съпротивлява на идеята да бъде разделена от сестра си? Казах на доктора за въображаемите приятели, които много деца си измислят, и ние заедно обсъдихме изводите от това. Възможно ли бе зависимостта на детето от близначката й да е толкова голяма, че разделянето да причини умствено объркване, което да е толкова сериозно, че повреденият мозък да си осигурява утеха чрез създаването на въображаем близнак, на една измислена компания? Не стигнахме до никакво задоволително заключение, но се разделихме с взаимното убеждение, че в бъдещите си изследвания трябва да се занимаем и с друга област: лингвистиката.

Покрай грижите ми за Емелин, за изследването, основното поддържане на къщата, което трябва да правя, открих, че спя твърде малко, и въпреки запасите ми от енергия, които поддържам чрез здравословна диета и упражнения, мога ясно да видя симптомите вследствие нарушението на съня ми. Дразня се, защото слагам някъде разни неща и забравям къде съм ги оставила. А когато вземам книгата си вечер, установявам, че предишната вечер сигурно съм отгръщала страниците, без да чета, защото нямам никакъв спомен за прочетеното. Тези малки, досадни неприятности и постоянната ми умора са цената, която плащам за лукса да работя рамо до рамо с доктора по нашия проект.

Обаче не за това искам да пиша. Искам да пиша за работата ни. Не за откритията ни, които са документирани в статиите ни, а за начина, по който мислим, за флуидите, чрез които се разбираме без думи, за това, че нашето мигновено взаимно разбиране ни позволява да правим нещата почти без да си говорим. Когато и двамата сме заети с очертаване на промените в начина на спане на нашите два отделни обекта за наблюдение например, и той иска да привлече моето внимание върху нещо, не е необходимо дори да говори, защото аз чувствам очите му върху себе си, мога да усетя, че мозъкът му ме вика, и тогава вдигам глава от работата си, напълно готова да чуя онова, което ще ми каже, каквото и да е то.

Скептиците може да сметнат това за чисто съвпадение или да ме заподозрат в преувеличаване на случаен инцидент и в превръщането му в нещо значително благодарение на въображението ми, но аз мога да приема, че когато двама души работят заедно върху един и същ проект — двама интелигентни индивида, имам предвид — между тях се развива необикновена комуникативна връзка, която влияе благотворно върху работата им. Докато са заети с онова, което правят, те са силно чувствителни към най-малките движения на другия и могат да ги интерпретират съвсем точно. Дори без да ги видят. И това не води до разсейване в работата. Напротив, то е от полза. Ще дам един прост пример, дребен, но показателен за безброй други. Тази сутрин възнамерявах да запиша някои забележки, опитвайки се да разбера образеца на поведение в резултат на контактите му с Аделин. Посягайки към молива, за да напиша бележките си в полето, почувствах ръката на доктора да докосва моята и той пъхна молива в нея. Вдигнах глава, за да му благодаря, но той бе дълбоко потънал в онова, което четеше, и очевидно не осъзнаваше какво се бе случило. Ние работим точно по този начин: мозъците ни, ръцете ни винаги са в съзвучие, винаги предвиждат и предчувстват какво иска или мисли другият. А когато се разделим, винаги мислим за малките детайли, свързани с нашия проект, или дори за наблюденията ни върху по-широки аспекти от живота и науката, което е поредното доказателство за това, колко добре си пасваме.

Но сега ми се спи и въпреки че бих могла да пиша безкрайно за радостта от съавторството, наистина е време да си лягам.

Не съм писала почти цяла седмица и няма да се оправдавам, както обикновено. Причината е съвсем проста — дневникът ми изчезна.

Говорих с Емелин за това — внимателно, строго, с предложения за шоколад или заплахи за наказания (да, точно така — направих отклонение от методите си, но загубата на един дневник засяга човека лично), обаче тя продължи да отрича. То бе последователно и показва силна воля. Някой, който не познава обстоятелствата, със сигурност би й повярвал. Но аз я познавам добре и смятам, че кражбата е неочаквана, и ми е трудно да я обясня в светлината на големия прогрес, който тя направи. Емелин не може да чете и не се интересува от мислите на другите хора или от техния вътрешен живот, освен ако те не я засягат директно. За какво й е моя дневник? Защо ще го иска? Най-вероятно блясъкът на ключалката е представлявал изкушението за нея — нейната страст към блестящи неща не е изчезнала и аз не се опитвам да я изкореня или намаля; тя обикновено е безвредна. Но съм разочарована.

Ако трябва да съдя по отричането й и като имам предвид характера й, щях да сметна, че е невинна по отношение на кражбата. Но фактът си остава — не може да бъде никой друг.

Джон? Госпожа Дюн? Дори да предположа, че прислугата би поискала да открадне дневника ми, в което не вярвам нито за секунда, веднага си спомням, че по това време те бяха заети някъде другаде из къщата. За всеки случай ги разпитах какво са правели и Джон потвърди, че госпожа Дюн цялата сутрин е била в кухнята („вдигайки невъобразим шум“, както ми се оплака). Тя пък ми съобщи, че Джон е бил в конюшнята и е поправял кабриолета („шумна работа“). Не можеше да бъде никой от тях.

И така, след като елиминирах останалите заподозрени, длъжна съм да повярвам, че това е Емелин.

И все пак не мога да се отърва от съмненията си. Дори сега мога да видя лицето й — толкова невинно на вид, така объркано, защото я обвинявам — и се чудя дали има друг допълнителен фактор, който може би играе роля тук, а аз съм пропуснала да го взема под внимание? Когато гледам на нещата в тази светлина, се чувствам объркано и неудобно: неочаквано ме обзема предчувствието, че всички мои планове са обречени на неуспех. Нещо невидимо стои срещу мен още от мига, в който пристигнах в къщата! Нещо, което иска да осуети и да обърка всеки проект, всяко начинание, което предприема! Проверих неведнъж хода на мислите си, проследих всяка стъпка в логиката си; не мога да видя никаква пукнатина. И все пак откривам, че съм обзета от съмнения… Кое е онова, което пропускам да видя?

Четейки този последен параграф, съм удивена от нехарактерната за мен липса на увереност в тона ми. Сигурно умората е единствената причина за това. Неотпочиналият мозък е склонен да броди по неплодотворни пътеки; няма нищо по-добро от съня през нощта. Той е най-доброто лекарство.

Освен това вече всичко свърши. Ето ме отново тук, пишеща в изчезналия дневник. Заключих Емелин в стаята й за четири часа, на другия ден за шест, и тя знаеше, че на следващия ден ще бъдат осем. На втория ден, малко след като отключих вратата, намерих дневника върху бюрото си в класната стая. Тя трябва да се е промъкнала съвсем тихо, за да го остави. Не я видях да минава покрай вратата на библиотеката до класната стая, макар че нарочно я оставих отворена. Но дневникът беше върнат. Така че няма място за съмнение, нали?

Толкова съм изморена, че не мога да спя. Чувам стъпки нощем, но когато отида до вратата и погледна в коридора, там няма никой.

Трябва да призная, че мисълта за изчезването на дневника, макар и само за два дни, ме изнерви — и все още ме ядосва. Мисълта, че друг човек е чел моите думи, е ужасно потискаща. Не мога да престана да мисля за това, как някой би интерпретирал това, което съм написала. Защото когато пиша лично за себе си и знам отлично истината, вероятно не съм толкова внимателна в изразяването си и понеже мисълта ми тече бързо, понякога може да напиша нещо, което би могло да бъде разбрано криво от някой друг. Обмисляйки някои неща, които съм написала (за доктора и молива например — толкова незначително събитие, че не си струваше въобще да го отбелязвам), мога да си представя, че на други, непознати хора това би могло да се види в светлина, твърде различна от онова, което имах предвид, и се чудя дали да не скъсам тези страници и да ги унищожа. Само че не искам, защото това са страниците, които са ми най-скъпи и най-много искам да запазя, за да си ги чета по-късно, когато съм стара и съм далеч оттук. Чрез тях ще мога да се връщам към щастието от моята работа и предизвикателството на нашия грандиозен проект.

Защо едно научно приятелство да не би могло да бъде източник на радост? То не става по-малко научно от това, нали?

Но вероятно отговорът е да спра да пиша въобще, защото когато го правя, дори и сега, когато пиша това изречение, точно тази дума, имам чувството, че някой невидим, призрачен читател се е надвесил над рамото ми и наблюдава писалката, с която изписвам думите. Това изопачава мислите ми и ме кара да се чувствам неудобно в интимното пространство на собствените ми мисли.

Много е тежко и утежняващо вината обстоятелството да се поставиш сам в светлина, която е толкова различна от познатата, дори когато е ясно, че тази светлина е фалшива.

Повече няма да пиша.

Край

Призрака в приказката

Замислено вдигнах очи от последната страница на дневника на Хестър. Докато четях, много неща приковаха вниманието ми и сега, когато го свърших, имах достатъчно време да ги обмисля по-внимателно и задълбочено.

Я виж ти, така значи — помислих си първоначално.

Виж ти. Така значи.

И отново: Я виж ти! Така значи!

Как да обясня моята „Еврика“? Тя започна като едно блуждаещо „ами ако“, едно лудо предположение, една неправдоподобна идея. Това беше — добре де, не съвсем невъзможно, но абсурд! Но всичко подред…

Преди да започна да подреждам разумните контрааргументи, спрях като закована. Защото мозъкът ми, препускащ сам пред себе си, в един миг на предчувствие вече се бе подчинил на тази преработена версия на събитията. В един миг, в един момент на шеметно, калейдоскопично заслепение, историята, която мис Уинтър ми разказваше, се развали и пренареди сама със същите събития, със съвсем същите детайли — и все пак напълно и коренно различна. Както онези трикове, които ще разкрият пред очите ви млада жена, ако обърнете страницата по един начин, и стара баба, ако я обърнете по друг. Също както лист със случайни точки, в които са скрити чайници, лица на клоуни или катедралата в Руан, ако, разбира се, сте се научили да гледате. Истината е била през цялото време тук — само че аз едва сега я видях.

Последва един дълъг час на размишление. Разгледах всичко, което знаех поотделно, елемент по елемент, оглеждайки ги от всички възможни ъгли. Всичко, което ми бе разказано, и всичко, което сама бях открила. Да, мислех си. И отново да. Това, и това, и онова също. Новото ми познание вдъхна живот на историята. Тя започна да диша. Неправилните ръбове се изгладиха. Дупките се запълниха сами. Липсващите парчета се самоизградиха и създадоха. Загадките се изясниха и мистериите вече не бяха мистерии.

Най-накрая, след всички разказани приказки и разплитане на нишката, след задимени завеси, вълшебни огледала и двойни измами, аз знаех.

Знаех какво бе видяла Хестър в деня, когато си бе помислила, че вижда дух.

Знаех самоличността на момчето в градината.

Знаех кой е атакувал госпожа Модели с цигулката.

Знаех кой е убил Джон-да-диг.

Знаех кого търсеше Емелин в земята.

Парченцата попаднаха на местата си. Емелин, която говори на себе си зад затворената врата, докато сестра й е била в къщата на доктора. „Джейн Еър“ — книгата, която изчезва и се появява в историята като сребърна нишка в гоблен. Разбрах мистерията около изчезването на бележките на Хестър за отбелязване на страниците, появата на „Завъртането на винта“[1] и открадването на дневника. Проумях защо Джон-да-диг бе решил да учи момичето, което някога бе разрушило неговата градина, как да се грижи за нея.

Установих кое е момичето в мъглата, разбрах как и защо е излязло от нея. Разбрах как дете като Аделин може да се разтопи и да остави на свое място мис Уинтър.

— Ще ви разкажа една история за близнаци — съобщи ми мис Уинтър в онази първа вечер в библиотеката, когато бях на крачка да си отида. Думи, които с неочакваното си ехо предизвикаха моята собствена история и ме привлякоха неудържимо към нейната.

Имало едно време две малки момиченца… Само че сега вече знаех.

Тя ме бе насочила в правилната посока още през онази първа вечер, само да бях знаела как да я слушам.

— Вярвате ли в духове, госпожице Лий? — беше ме попитала мис Уинтър. — Ще ви разкажа приказка за един дух.

А аз й бях отговорила:

— От време на време. Понякога.

И тя наистина ми бе разказала приказка за дух. Имало едно време две малки момиченца… Само че приказката не започваше така, а другояче: Имало едно време три малки момиченца.

Имало едно време една къща и тя била обитавана от дух.

Духът бил, както обикновено са всички духове, през повечето време невидим, макар и не съвсем. Имало затваряне на врати, които са били оставени отворени, и отваряне на затворените. Имало неуловимо движение в някое огледало, което те кара да погледнеш. Леко помръдване на завеса, когато нямало отворен прозорец. Малкият дух бил там, когато някоя книга мистериозно се движела от една стая в друга, а също и при тайнственото преместване на бележката от страница на страница. Неговата ръка била тази, която преместила дневника от едно място и го скрила на друго, и неговата ръка го върнала обратно. Ако завивайки по коридора, те споходи странното усещане, че току-що си пропуснал да видиш петата на една обувка да изчезва в далечния край, значи малкият дух е бил наблизо. И когато, учуден от чувството, че някой те наблюдава в тила, вдигнеш глава и откриеш, че стаята е празна, то можеш да бъдеш сигурен, че малкият дух се е скрил в празното пространство наоколо.

Неговото присъствие можело да бъде отгатнато по много начини от онези, които имали очи да ги видят. И все пак духът оставал невидим.

Той се движел леко. На пръсти, с боси крака, той не издавал никакъв звук: и все пак разпознавал стъпките на всеки обитател на къщата, знаел скърцането на всяка дъска и скрибуцането на всяка врата. Всеки тъмен ъгъл на къщата му бил познат, всяко кътче и всяка пукнатина. Духът познавал дупките зад шкафовете и между лавиците, знаел задните страни на диваните и скришните места под столовете. Къщата според него представлявала сто и едно скришни места и той знаел как да се движи между тях, без да бъде забелязан.

Изабел и Чарли никога не видели духа. Те живеели по техния си начин, без логика, отвъд границите на разума, и не били от хората, които биха се объркали или стреснали от необяснимото. Загубването, разбиването и преместването на разни предмети за тях било част от природата, от вселената. Една сянка, която падала върху килима, там, където не би трябвало да я има, не ги карала да спрат и да се огледат; подобни мистерии им изглеждали естествено продължение на сенките в техните глави и мозъци. Малкият дух бил просто движение в тяхното периферно зрение, непознат пъзел на дъното на мозъка им, постоянна сянка, прикрепена към живота им, без самите те да знаят. Духът като мишле събирал остатъците от тяхната храна, топлел се на въглените от техните огнища, след като те си лягали, изчезвал в нишите на разбитата къща в мига, в който някой се появял.

Духът бил тайната на къщата.

И като всички тайни той си имал пазители.

Икономката виждала малкия дух ясно като ден, въпреки все по-отслабващото си зрение. И слава Богу! Защото без нейна помощ никога нямало да има достатъчно остатъци от храна в килера, достатъчно трохи от филията за закуска, за да издържи малкият дух. Защото ще бъде голяма грешка, ако си помислите, че духът бил едно от онези безтелесни, въздушни създания. Не. Той имал стомах и когато коремчето му било празно, трябвало да се напълни.

Но духът заслужавал грижите, които пазителите му полагали за него. Защото колкото вземал, толкова и давал. Колкото ядял, толкова и се отплащал. Другият човек, който имал способността да вижда духове, както сигурно вече се досещате, бил градинарят. Той пък бил щастлив, че има допълнителен чифт ръце за помощ. Духът носел шапка с широка периферия и стар чифт негови панталони, срязани до глезените и захванати със скоби, и неговото бродене из градината било ползотворно. Картофите растели огромни и сладки под грижите на духа; над земята плодните дръвчета цъфтели и давали плодове, които неговите ръце събирали от ниските клони. Докосване на духа било вълшебно не само за плодовете и зеленчуците; розите разцъфтявали така, както никога преди не били цъфтели. С течение на времето духът научил тайното желание на чимшира и тисовото дърво, които искали да станат геометрични фигури. По негова заповед листата и клонките растели под ъгъл, във вид на криви или прави линии.

В градината и в кухнята малкият дух нямало нужда да се крие. Икономката и градинарят били неговите защитници, неговите телохранители и пазители. Те го учели и му показвали къщата и как да оцелее в нея. Те го хранели. Те го пазели. Когато в къщата дошъл един непознат човек с по-остро и наблюдателно око от останалите, с желание да изгони сенките и да заключи вратите, те се притеснявали за него. И най-вече, те го обичали.

Но откъде се бил взел малкият дух? Откъде бил дошъл? Каква била неговата история? Защото духовете не се появяват случайно. Те идват само там, където знаят, че са си у дома. А в тази къща малкият дух си бил у дома. В това семейство. Въпреки че си нямал име, въпреки че бил никой, икономката и градинарят знаели кой е той. Неговата история била написана в червената коса и зелените смарагдови очи.

Защото това е най-интересното нещо в цялата приказка. Духът притежавал най-необичайната прилика с близначките, които вече живеели в къщата. Как иначе би могъл да живее тук, без да бъде открит толкова дълго време? Три момиченца с медночервени коси, които падат на гърба им в преплетени къдрици. Три момиченца с удивително зелени очи. Странна е, не мислите ли, тази прилика, която близначките имали с духа и той с тях?

— Когато съм се родила — беше ми казала мис Уинтър, — не съм била нищо повече от второстепенна сюжетна линия — така тя започна разказа, в който Изабел отишла на пикник, срещнала Роланд и накрая избягала, за да се омъжи за него, пренебрегвайки тъмната и не особено братска страст, която изпитвал към нея брат й. Изоставен от сестра си, Чарли изпаднал в ярост и изпускал гнева, страстта и ревността, като си го изкарвал на другите момичета. Дъщерите на графове или бакали, на банкери или коминочистачи, за него нямало никакво значение кои са те. Със или без тяхното съгласие той се нахвърлял върху тях в отчаянието си и желанието си да забрави.

Изабел родила двете близначета в лондонска болница. Две момиченца, които нямали нищо общо със съпруга на майка си. Червени коси — също като на чичо си. Зелени очи — също като на чичо си.

Точно тук се появява второстепенната сюжетна линия: по същото време, в някаква плевня или в тъмната спалня на селска колиба, родила и друга жена. Тя не била дъщеря на граф, така мисля. Нито на банкер. Доброто има начини да се справи с лошото. Тя трябва да е била някоя неизвестна, обикновена, безсилна. Нейното дете също било момиченце. С червена коса. Със зелени очи.

Дете на гнева. Дете на насилието. Детето на Чарли.

Имало едно време една къща на име Ейнджълфийлд.

Имало едно време две близначки.

Имало едно време една братовчедка, която дошла в Ейнджълфийлд. Всъщност не била братовчедка, а най-вероятно половин сестра.

Седейки във влака с дневника на Хестър в скута ми, мощната вълна от симпатия, която бях започнала да изпитвам към мис Уинтър, намаля, когато се сетих за едно друго незаконно дете. Аурелиус. Защо го бяха разделили от майка му? Защо беше изоставен? Защо го бяха оставили да се блъска сам в света, без да познава собствената си история и семейство?

Мислех също за бялата палатка и за останките под нея, за които вече знаех, че не са на Хестър.

Всичко се свеждаше до нощта на пожара. Палеж, убийство, изоставяне на бебе.

Когато влакът пристигна в Харогейт и слязох на перона, бях изненадана да открия, че има сняг до глезените. Защото, въпреки че през последните два часа бях гледала през прозореца на влака, не бях видяла нищо навън.

Мислех, че съм разбрала всичко, когато ме осени моментът на просветлението.

Когато осъзнах, че в Ейнджълфийлд е имало не две, а три момичета, прибързано реших, че държа ключа към цялата история в ръката си. Но в края на размишленията си разбрах, че докато не разбера какво се е случило в нощта на пожара, всъщност не знам нищо.

[1] Сборник разкази от Хенри Джеймс. — Б.пр. ↑

Костите

Беше Бъдни вечер. Беше късно, валеше силен сняг. Двама шофьори на такси отказаха да ме закарат толкова далеч от града в нощ като тази, но третият сигурно бе трогнат от пламенната ми молба, защото сви рамене и ме пусна да вляза в колата.

— Ще се забавим заради снега — предупреди ме навъсено той.

Излязохме от града и снегът продължи да се сипе, трупайки с педантична постоянност снежинка по снежинка върху всеки сантиметър земя, върху всеки плет, върху всеки клон. След като подминахме последното село и последната ферма, се озовахме в една приказна бяла пустош. Пътят не се виждаше в бялата снежна пелена и аз се свих на седалката, като очаквах всеки момент шофьорът да се откаже и да обърне колата обратно. Само точните ми напътствия го убедиха, че се движим в правилна посока. Слязох сама, за да отворя първата порта, сетне се озовахме пред втората, главната порта на къщата.

— Надявам се, че ще намерите пътя обратно — казах.

— Аз ли? О, не се безпокойте, ще се оправя — отвърна той с поредното свиване на рамене.

Както и очаквах, портата беше заключена. Понеже не исках шофьорът да ме помисли за крадец, се направих, че търся в чантата си ключовете, докато той обърна колата. Едва след като се отдалечи на достатъчно разстояние, се хванах за решетките и се прехвърлих.

Вратата на кухнята не бе заключена. Свалих ботушите си, изтръсках снега от палтото си и го закачих. Прекосих празната кухня и се отправих към крилото на Емелин, където знаех, че е мис Уинтър. Изпълнена с обвинения, изпълнена с въпроси, аз поддържах гнева си. Беше заради Аурелиус и заради жената, чиито кости бяха лежали шейсет години в изгорелите останки на библиотеката на Ейнджълфийлд Хаус. Въпреки цялата вътрешна буря, която кипеше и бушуваше в мен, приближаването ми бе нечуто; килимът попи яростта на стъпките ми.

Не почуках, а блъснах вратата и когато тя се отвори, влязох направо вътре.

Завесите все още бяха спуснати. Мис Уинтър седеше мълчаливо край леглото на Емелин. Стресната от моето нахлуване, тя ме погледна, в очите й имаше изключителен, необикновен блясък.

— Кости! — просъсках към нея. — Намериха кости в Ейнджълфийлд.

Цялата бях очи и слух, очаквайки на тръни да дойде признание от нейна страна. Дали щеше да бъде дума, израз на лицето или жест, нямаше значение. Тя трябваше, тя щеше да го направи и аз щях да го разчета.

Обаче в стаята имаше нещо, което се опитваше да ме разсее от моето съсредоточаване.

— Кости? — произнесе мис Уинтър. Беше восъчнобледа и в очите й имаше цял океан, достатъчно огромен, че да удави всичката ми ярост.

— О! — произнесе тя.

„О.“ Какво богатство от трептения, какви нюанси от чувства можеше да съдържа само един звук. Страх. Отчаяние. Скръб и примирение. Облекчение от тъмно естество. И скръб — дълбока скръб.

И тогава онова настойчиво разсейващо чувство в стаята се промъкна така дълбоко в мозъка ми, че повече нямаше място за нищо друго. Какво беше то? Нещо външно, странично, което не беше свързано с драмата за костите. Нещо, което предхождаше нахлуването ми. За част от секундата се обърках, сетне всички незначителни неща, които бях забелязала, се свързаха и дойдоха на местата си. Атмосферата в стаята. Спуснатите завеси. Воднистата прозрачност на очите на мис Уинтър. Фактът, че стоманената сърцевина, която винаги е била нейна същност, сякаш просто се бе стопила и изтекла от нея.

Вниманието ми се съсредоточи върху едно нещо: имаше ли лекото спадане и повдигане от дишането на Емелин? До ушите ми не достигна никакъв звук.

— Не! Тя не е…

Паднах на колене до леглото и загледах втренчено.

— Да — произнесе тихо мис Уинтър. — Тя си отиде. Преди няколко минути.

Погледнах празното лице на Емелин. Нищо не беше се променило. Белезите продължаваха да са ужасяващо червени; устните й имаха същия изкривен наклон, очите й все още бяха зелени. Докоснах нейната изкривена, закърпена ръка и усетих, че кожата й беше топла.

Вярно ли бе, че си е отишла? Абсолютно, безвъзвратно? Изглеждаше невъзможно да е така. Със сигурност ли беше ни напуснала напълно? Със сигурност имаше нещо от нея, останало, за да ни крепи. Нямаше ли някакво заклинание, талисман, магия, която да я върне обратно? Нямаше ли нещо, което бих могла да кажа и което би стигнало до нея?

Топлината на ръката й бе онова, което ме накара да повярвам, че тя може да ме чуе. Топлината на ръката й бе причината всички тези думи да се съберат в гърдите ми, надпреварвайки се една през друга да излязат в нетърпението си да стигнат до Емелин.

— Намери сестра ми, Емелин! Моля те, намери я. Кажи й, че я очаквам. Кажи й… — гърлото ми бе толкова свито, толкова тясно, че думите не можеха да минат и се блъскаха една в друга, като скачаха, надигаха се и ме задушаваха. — Кажи й, че ми липсва! Кажи й, че съм самотна! — думите се изстрелваха стремително, изскачаха нетърпеливо от устните ми. Прекосяваха пространството между нас, опитвайки се да догонят Емелин. — Кажи й, че не мога да чакам повече! Кажи й да дойде!

Думите летяха и се блъскаха като птици в стена от стъкло.

— О, бедното ми дете — почувствах докосване от ръката на мис Уинтър по рамото си и докато плачех над труповете на моите счупени думи, ръката й остана там — лека и нежна.

Накрая сълзите ми пресъхнаха. Останаха само няколко думи. Думи, които се щураха наоколо, загубили своите стари дружки.

— Тя е моята близначка — казах. — Била е ето тук. Вижте.

Издърпах пуловера, вкаран в полата ми, вдигнах го нагоре и открих част от тялото си на светлината. Моят белег. Моята половинка от месечина. Блед, сребърно розов белег, седефено прозрачен. Линията, която разделя.

— Това е мястото, където е била тя. Тук сме били съединени. И те са ни разделили. Но тя е умряла. Не можела да живее без мен.

Почувствах лекия трепет от пръстите на мис Уинтър по кожата си, сетне видях нежното съпричастие в очите й.

— Работата е там (това щяха да бъдат последните ми думи, най-последните, след тях никога повече нямаше да имам нужда да кажа нещо отново), че аз не мисля, че мога да живея без нея.

— Дете — мис Уинтър ме гледаше. Държеше ме привързана към състраданието в очите си.

Не мислех. Повърхността на съзнанието ми бе абсолютно спокойна. Но под повърхността имаше вълнение и разбъркване. Почувствах силното вълнение на подводно течение. Защото от години един разбит потънал кораб бе заседнал в дълбините, едно ръждясало старо корито, носещо своя товар от кости. Сега то се размърдваше. Бях го разбутала и то създаваше вълнение, което вдигаше облаци пясък от морското дъно, песъчинки, въртящи се диво в тъмната развълнувана вода.

През цялото време мис Уинтър ме държеше вързана със зеления си поглед.

Сетне бавно, много бавно пясъкът започна да спада и да се утаява на дъното и водата възвърна своята спокойна неподвижност. Бавно, много бавно. А костите се върнаха в ръждясалата прегръдка на кораба.

— Вие ме попитахте веднъж за моята история — казах.

— А ти ми каза, че нямаш такава.

— Сега знаете, че имам.

— Никога не съм се съмнявала — тя се усмихна с нещастна усмивка, пълна със съжаление. — Когато те поканих тук, мислех, че вече познавам твоята история. Бях прочела есето ти за братята Ландиер. Много хубаво есе, наистина. Ти знаеше толкова много за роднинските връзки. Вътрешно познание, помислих си. И колкото повече гледах есето ти, толкова повече мислех, че имаш близначка. Така че се спрях на теб да станеш моя биограф. Защото, ако след толкова много години разказване на приказки се изкушах да те излъжа, ти щеше да ме хванеш.

— Аз наистина ви хванах.

Тя кимна спокойна, тиха, тъжна.

— Време беше. Какво знаеш?

— Онова, което вие ми казахте. Само второстепенната сюжетна линия, както я нарекохте. Разказахте ми историята на Изабел и нейните близначки, а аз не обърнах внимание. Вторичната линия беше Чарли с неговата ярост и изнасилвания. Вие ме насочихте по посока на „Джейн Еър“. Книгата за външния човек в семейството. Братовчедката сираче. Без майка. Не знам коя е била вашата майка. И как сте дошла в Ейнджълфийлд без нея.

Тя тъжно поклати глава.

— Всеки, който би могъл да знае отговора на тези въпроси, е мъртъв, Маргарет.

— Вие не помните ли?

— Аз съм човек. Като всички хора не помня раждането си. Докато се събудим, вече сме малки деца и нашата поява на бял свят е нещо, което се е случило преди цяла вечност, в самото начало на времето. Живеем както последните посетители, влезли в театъра: трябва да хванем каквото можем от пиесата, разграничавайки началото от следващите действия. Колко пъти съм се връщала назад до границата на паметта си и съм се взирала в тъмнината отвъд? Но не е само паметта, която покрива границата. Там са всички видове измислици, които населяват този свят, това царство. Нощните кошмари на едно малко дете. Приказките, приспособени от един мозък, жаден за истории. Фантазиите на едно изобретателно малко момиченце с развинтено въображение, нетърпеливо и жадно да обясни на себе си необяснимото. Каквато и история да откриех на границата на забравеното пред себе си, се преструвах, че е истината.

— Всички деца митологизират своето раждане.

— Точно така. Единственото нещо, в което мога да бъда сигурна, е онова, което ми е разказал Джон-да-диг.

— И какво ви разказа той?

— Че съм се появила като плевел между две ягоди.

И тя ми разказа историята.

Някой се бе промъкнал сред ягодите. Не бяха птици, защото те кълвяха и оставяха недоядени плодове. Не бяха и близначките, защото те тъпчеха безразборно растенията и оставяха следи от стъпки върху земята. Не, някакъв малък крадец с леки стъпки береше ягоди тук и там. Внимателно, без да стъпче растенията или да повреди нещо. Друг градинар дори нямаше да забележи. Същия ден Джон забеляза локва вода под градинския кран. Чешмата пропускаше, капеше. Той я завъртя, за да я стегне. Поклати глава и тръгна да си гледа работата. Но имаше едно наум.

На другия ден сред ягодите видя една дребна фигурка. Малко плашило с голи колене и прекалено голяма шапка, която бе паднала ниско над лицето му. То избяга, когато го зърна. Но на другия ден се появи отново и Джон трябваше да се развика, за да го прогони. След това той си даде сметка, че не знае кое е това дете. Кой в селото имаше дребосъче с такъв ръст, дребно и недохранено? Кой наоколо щеше да позволи на детето си да краде от чуждата градина? Беше затруднен с отговора.

Но установи, че някой беше посещавал и бараката за инструменти. Не бе оставял вестника в това положение, беше сигурен. А и тези щайги — те бяха подредени, той лично ги бе подредил.

За пръв път Джон постави катинар и заключи бараката, преди да се върне вкъщи.

Минавайки покрай крана в градината, забеляза, че отново капе. Стегна го здраво, без да се замисли. Сетне, като натисна с цялата си тежест, го завъртя още веднъж. Ето това беше.

През нощта Джон се събуди, разтревожен подсъзнателно от причини, които не можеше да определи. Къде би могъл да спиш, зачуди се той, ако не можеш да влезеш в бараката за инструменти и не можеш да си направиш постеля от вестници? И как би могъл да пиеш вода, ако кранът е затегнат така здраво, че да не можеш да го отвъртиш? Упреквайки се за своите среднощни глупости, той отвори прозореца, за да види каква е температурата навън. Беше прекалено късно за слани. Но все още беше хладно за това време на годината. А когато човек е гладен, му е много по-студено. И колко по-тъмно и страшно ти се струва всичко, когато си дете.

Джон поклати глава и затвори прозореца. Никой няма да изостави едно дете в неговата градина, нали така? Разбира се, че не. Въпреки това преди пет часа той се събуди и стана от леглото. Обиколи навсякъде, като огледа първо зеленчуците, после градината с геометричните фигури и планира работата си за деня. Цяла сутрин се оглежда за плоската шапка сред клоните на плодните дръвчета. Но не видя нищо.

— Какво ти става днес? — попита го Мисус, когато той седна в мълчание на кухненската маса, за да изпие чаша кафе.

— Нищо — беше отговорът.

Джон пресуши чашата и излезе обратно в градината. Стоеше и оглеждаше плодните дръвчета със зорко око. Нищо.

На обяд той изяде половин сандвич, откри, че няма апетит, и остави другата половина върху обърната саксия за цветя край градинската чешма. Казвайки си, че е глупак, остави и една бисквита до него. Завъртя крака на чешмата на обратно. Дори за него представляваше известно усилие да го направи. Остави водата да тече шумно в една тенекиена кутия, която изпразни в най-близката леха и я напълни отново. Шумът на течащата вода се разнесе из зеленчуковата градина. Той се постара да не се оглежда наоколо.

Сетне се отдалечи, наведе се над тревата с гръб към чешмата и започна да чисти някакви стари саксии. Това беше важна работа, трябваше да бъде добре свършена. Ако не почистиш саксиите, по насажденията може да се разпространят болести.

Зад него се чу лек звук от пускането на крана.

Той не се обърна веднага. Първо привърши със саксията, която чистеше и бършеше.

Сетне се обърна рязко и неочаквано. Беше по-бърз и от лисица.

Но нямаше никаква нужда да бърза.

Детето беше уплашено и се опита да избяга, но се препъна. Надигайки се, то се заклатушка още няколко стъпки, сетне отново падна. Джон го хвана и го вдигна — тежеше колкото коте, не повече — обърна лицето му към себе си и шапката падна.

Малкото човече бе една торба кокали. Изнемощяло от глад. Очите му бяха гурелясали, косата — черна от мръсотия и воняща. Имаше две горещи червени петна вместо бузи. Той сложи ръка върху челото на детето и установи, че гори. Когато се върна в бараката, видя краката му. Без обувки, издраскани, целите в струпеи и подутини, през мръсотията се процеждаше гной. Някакъв трън или нещо друго се бе забил дълбоко в крачето му. Детето трепереше. От треска, от болка, от глад или от страх. От всичко заедно. Ако намеря животно в това състояние, помисли си Джон, ще взема пушката и ще сложа край на мъките му.

Той го заключи в бараката и отиде да доведе Мисус. Тя дойде. Пристъпи, надникна, отиде малко напред и като долови миризмата, отстъпи.

— Не, не, не знам чие е. Може би, ако го поизмием малко…?

— Да го потопим в голямата бъчва, какво ще кажеш?

— Наистина в голямата бъчва! Ще отида и ще напълня ведрото в кухнята.

Те свалиха вонящите парцали от детето.

— Те са само за огъня — рече Мисус и ги хвърли в задния двор.

Мръсотията се стичаше по кожата; детето бе покрито с кора от нея. Водата от първото ведро моментално почерня. За да я изпразнят и да я напълнят отново, двамата вдигнаха и извадиха детето от нея, а то стоеше, треперейки на босите си крачета. Голо и капещо, цялото нашарено от браздите сиво-кафява вода, която се стичаше по него, ребрата и костите му се брояха.

Те го огледаха. После се спогледаха, после отново огледаха детето.

— Джон, може да недовиждам, но я ми кажи, и ти ли виждаш онова, което виждам аз?

— Ъхъ.

— Момченце, а! Да, ама не. Оказва се госпожичка.

Те кипваха чайник подир чайник, търкаха кожата и косата със сапун, изстъргваха вкаменилата се мръсотия изпод ноктите. След като вече бе чиста като стерилни пинсети, извадиха тръна от петата й — момиченцето се сви и намръщи, но не заплака — после почистиха и превързаха раната. Внимателно намазаха горещо рициново масло в подутите гурелясали ръбове на очите. Сложиха цинкова паста върху ухапванията от бълхи и комари, вазелин върху изпохапалите, сцепени устнички. Сресаха заплетените кичури дълга сплъстена коса. Притиснаха студена кърпа към челцето и горящите й бузки. Накрая я завиха в чиста хавлия и я сложиха да седне върху кухненската маса, където Мисус започна да я храни със супа, като слагаше лъжицата в устата й, а Джон обели една ябълка.

Гълтайки супата, сграбчвайки парченцата ябълка, момиченцето не можеше да ги преглътне по-бързо. Мисус отряза парче хляб и го намаза с масло. Детето го изяде лакомо, като невидяло.

Те я наблюдаваха. Очите й, почистени от гурелите и мръсотията, бяха като тресчици смарагдово зелено. Косата, която съхнеше, придобиваше цвета на яркочервено злато. Бузите изпъкваха остри и високи върху гладното й лице.

— И ти ли мислиш онова, което мисля аз? — попита Джон.

— Ъхъ.

— Ще му кажеш ли?

— Не.

— Но е от ясно по-ясно, че е от това семейство!

— Аха.

Те помислиха миг-два.

— Какво ще кажеш да повикаме доктора?

Розовите петна върху бузките на детето вече не бяха така ярки. Мисус сложи ръка върху челото й. Все още беше горещо, но не толкова.

— Ще видим как ще изкара нощта. Ще повикаме доктора утре.

— Ако е необходимо.

— Ъхъ. Ако е необходимо.

— И така се уредиха нещата с мен — продължи мис Уинтър. — Останах.

— Какво беше името ви?

— Мисус се опита да ме кръсти Мари, но не ми подхождаше. Джон ме наричаше Шадоу, защото се залепих за него като сянка. Той ме научи да чета с помощта на каталозите за семена в бараката, но аз скоро открих библиотеката. Емелин не ме наричаше никак. За нея нямах нужда от име, защото винаги бях там. Човек се нуждае от имена само за да обозначи отсъстващите хора.

Мислих за всичко това известно време в мълчание. Детето дух. Призракът без майка. Без име. Детето, чието съществуване беше тайна. Беше невъзможно да не почувстваш състрадание. И все пак…

— А Аурелиус? Какво ще кажете за него? Вие сте знаели какво е да пораснеш без майка! Защо е бил изоставен? Костите, които намериха в Ейнджълфийлд… Знам, че Аделин е тази, която е убила Джон-да-диг, но какво се е случило с нея след това? Кажете ми какво стана в нощта на пожара.

Ние говорехме в тъмното и аз не можех да видя изражението върху лицето на мис Уинтър, но тя, изглежда, потръпна, когато погледна към леглото.

— Дръпни чаршафа върху лицето й, моля! Ще ти разкажа за бебето. Ще ти разкажа за пожара. Но може би първо ще трябва да повикаш Джудит? Тя все още не знае. Трябва да се обади на доктор Клифтън. Има неща, които трябва да бъдат свършени.

Когато Джудит дойде, първата й грижа бе за живите. Тя хвърли един поглед върху бледото лице на мис Уинтър и настоя да я сложи в леглото и да се погрижи преди всичко за лекарствата й. Заедно я закарахме в стаята й, бутайки количката; Джудит й помогна да облече нощницата си, а аз сипах топла вода в бутилката и я завих в леглото.

— Ще телефонирам на доктор Клифтън — рече Джудит. — Ще останете ли с мис Уинтър? — но само няколко минути по-късно тя се върна отново в спалнята и ме повика с ръка навън.

— Не можах да говоря с него — рече ми шепнешком. — Телефонът е повреден. Снегът е скъсал жиците.

Бяхме откъснати от света.

Помислих си за телефонния номер на полицая върху парчето хартия в чантата ми и почувствах облекчение.

Разбрахме се аз да остана първа смяна при мис Уинтър, така че Джудит да отиде в стаята на Емелин и да направи онова, което е необходимо за нея. Тя щеше да ме смени по-късно, когато мис Уинтър трябваше да изпие следващото си лекарство.

Пред нас се очертаваше дълга нощ.

Бебето

В тясното легло тялото на мис Уинтър се забелязваше само благодарение на почти незабележимото повдигане и спадане на завивката. Тя предпазливо открадваше всеки дъх, сякаш очакваше всеки миг да попадне на засада. Светлината от лампата търсеше тялото й: тя бе сграбчила в хватката си скулите и бе осветила бялата дъга на веждите й, но очите й оставаха потопени в дълбока сянка.

На облегалката на моя стол лежеше златист копринен шал. Аз го сложих върху лампата, за да смекчи светлината да не пада така брутално върху лицето й.

Седях тихо и я наблюдавах, а когато тя проговори, едва дочух шепота й.

— Истината? Да видим…

Думите се откъснаха от устните й и заплуваха във въздуха; те висяха там трептящи, сетне намериха своя път и започнаха пътешествието си.

Не бях любезна с Амброус. Бих могла. В някой друг свят може би. Нямаше да бъде много трудно: той беше висок и силен, а косата му бе златиста на слънцето. Знаех, че ме харесва, и аз не бях безразлична към него. Но вкамених сърцето си. Бях свързана с Емелин.

— Не съм ли достатъчно добър за теб? — попита ме един ден той. Беше прям, направо хвана бика за рогата.

Направих се, че не съм го чула, но той настояваше.

— Ако не съм достатъчно добър за теб, кажи ми го в лицето.

— Не можеш да четеш — казах — и не можеш да пишеш!

Той се усмихна. Взе моя молив от дъската на кухненския прозорец и започна да пише букви върху едно парче хартия. Беше много бавен. Буквите бяха криви, но написаното се четеше съвсем ясно. Амброус. Написа името си и когато свърши, взе хартията и ми я подаде, за да видя.

Аз я грабнах от ръката му, смачках я на топка и я захвърлих на пода.

Той престана да идва в кухнята за своята почивка с чай. Пиех чая си сама, седнала на стола на Мисус; липсваше ми цигарата, докато се ослушвах за звука от стъпките му или за звъна на лопатата му. Когато идваше в къщата, за да донесе храна, той подаваше торбата без дума, с извърнати очи и замръзнало лице. Беше се отказал. По-късно, докато чистех кухнята, намерих парчето хартия с неговото име. Засрамих се от себе си, затова го взех и го сложих в торбата му, която висеше зад вратата на кухнята, така че да не се вижда.

Кога осъзнах, че Емелин е бременна ли? Няколко месеца след като момчето престана да идва в кухнята да пие чай. Разбрах, преди тя самата да разбере; тя трудно можеше да забележи промените в тялото си или да осъзнае последствията. Разпитах я за Амброус. Беше ми трудно да я накарам да проумее смисъла на въпросите ми, а тя не разбра защо съм ядосана.

— Той беше тъжен — това бе всичко, което ми каза. — Ти си прекалено лоша с него.

Емелин говореше много благо, изпълнена със съжаление към бедното момче, смекчавайки укора си към мен. Трябваше да я разтърся здравата.

— Ти разбираш ли, че сега ще имаш бебе?

По лицето й премина леко удивление и сетне то отново стана равнодушно. Изглежда, че нищо не можеше да наруши спокойствието й.

Уволних Амброус. Дадох му заплатата до края на седмицата и го освободих. Не го погледнах нито веднъж, докато говорих с него. Не му дадох никакви обяснения. Той не зададе никакви въпроси.

— Можеш да си тръгнеш веднага — казах, но той не го направи. Привърши лехата, която засяваше, когато го прекъснах, почисти инструментите си така, както Джон го бе учил, и ги прибра в градинската барака, където остави всичко почистено и подредено. Сетне почука на кухненската врата.

— А какво ще правиш с храната? Знаеш ли поне как да убиеш едно пиле?

Поклатих глава.

— Ела.

Той кимна с глава по посока на курника и аз го последвах.

— Не губи време — инструктира ме момчето. — Чисто и бързо, това му е цаката. Никакво замисляне.

Връхлетя върху една от птиците с меденозлатисти пера, която се мотаеше в краката ни, и я хвана здраво. Направи показно движение все едно чупи врата й.

— Разбра ли?

Кимнах.

— Направи го!

Той пусна птицата и тя запрехвърча по земята, където веднага бе заобиколена от съседките си; и аз не можех да я различа сред тях.

— Сега ли?

— А какво ще ядете довечера?

Слънцето блестеше по перата на кокошките, които кълвяха семена. Посегнах към една, но тя ловко избяга встрани. Втората се изплъзна от пръстите ми по същия начин. Сграбих здраво третата и този път я задържах, макар и несръчно. Тя крякаше и се опитваше да пляска с криле в паниката си да избяга, а аз се зачудих как момчето я държеше толкова лесно. Докато се борех да я задържа под мишницата си и същевременно да я хвана за врата с ръце, почувствах сериозните очи на момчето върху мен.

— Чисто и бързо — напомни ми то. Той се съмняваше в мен, можех да го усетя в гласа му.

Трябваше да убия птицата. Бях решена да я убия. Така че, като хванах врата й, го извих. Но ръцете не ми се подчиняваха. От гърлото на кокошката излезе приглушено уплашено кудкудякане и аз се поколебах за секунда. С последни усилия и размахване на крилата птицата започна да се изплъзва от ръката ми. Това се случи само защото бях парализирана от паниката, че все още я държа за шията. Като биеше с криле и дращеше диво с нокти във въздуха, тя почти щеше да се освободи.

Внезапно момчето я пое от ръката ми и с едно-единствено движение я довърши.

То ми подаде мъртвото тяло; насилих се да го взема. Беше топло, тежко, неподвижно.

Слънцето блестеше в косата му, докато ме гледаше. Погледът му бе по-лош от ноктите на кокошката и от биещите й криле. По-лош от отпуснатото тяло в ръцете ми.

Без да каже нито дума, той се обърна и си отиде.

Беше ли добро момчето за мен? Сърцето ми не бе мое, че да го дам; то принадлежеше на друг и винаги щеше да принадлежи.

Аз обичах Емелин.

Дълбоко в себе си вярвах, че тя също ме обича. Само че тя обичаше Аделин повече.

Много е мъчително да обичаш близнак. Когато Аделин беше там, сърцето на Емелин беше пълно. Тя нямаше нужда от мен и аз оставах встрани, изхвърлена, изоставена, излишна, просто наблюдател на близначките и тяхната еднаквост.

Само когато Аделин изчезнеше и тръгнеше да се скита сама, в сърцето на Емелин оставаше място и за някой друг. Тогава нейната мъка беше радост за мен. Малко по малко аз я примамвах от самотата й, предлагах й подаръци от сребърни нишки и блестящи дреболии, докато тя почти забравеше, че е била изоставена, и се отдадеше на приятелството и компанията, които аз й предлагах. Ние играехме карти край огъня, пеехме, говорехме. Бяхме толкова щастливи заедно!

Докато не се върнеше Аделин. Бясна от студ и глад, тя вилнееше из къщата и от мига, в който беше тук, нашият свят за двама свършваше и аз отново ставах излишната.

Това не беше честно. Макар че Аделин я биеше и скубеше косата й, Емелин я обичаше. Въпреки че я изоставяше, Емелин я обичаше. Каквото и да направеше Аделин, то не променяше нищо, защото любовта на Емелин беше безгранична и безусловна.

А аз? Моята коса беше меденочервена като косата на Аделин. Очите ми бяха зелени като нейните. В отсъствието на Аделин бих мога да заблудя всеки друг. Но никога не заблудих Емелин. Сърцето й познаваше истинската.

Емелин роди своето бебе през януари.

Никой не знаеше, че е бременна. Колкото повече наедряваше, толкова по-мързелива ставаше. За нея не бе изпитание да си стои в къщата. Тя бе истински доволна да е вътре, да се прозява в библиотеката, в кухнята или в спалнята си. Оттеглянето й мина незабелязано. И защо да не е така? Единственият посетител, който идваше в къщата, беше господин Ломакс, а той ни посещаваше в определени дни и часове. Беше много лесно да я скрия, когато почука на вратата.

Нашият контакт с другите хора бе повече от незначителен. Храната и зеленчуците си доставяхме сами — аз така и не можах да свикна с убиването на кокошки, но се научих да го правя. Колкото до останалите необходими провизии, отивах лично до фермата, за да взема сирене и мляко, а когато веднъж седмично от магазина пращаха едно момче на колело, за да донесе другите ми поръчки, аз го посрещах на алеята и занасях кошницата с провизии в къщата сама. Реших, че ще бъде разумна предпазна мярка от време на време някой да вижда и другата близначка. Веднъж, когато Аделин изглеждаше сравнително спокойна, й дадох една монета и я пратих да посрещне момчето с колелото.

— Днес беше другата — представях си как ще разказва, когато се върне в магазина. — Онази, лудата.

Чудех се какво ли щеше да си помисли докторът, ако описанието на момчето стигнеше до ушите му, но скоро стана невъзможно да използвам Аделин по този начин. Бременността на Емелин въздейства на близначката й много странно: за пръв път в, живота си Аделин проявяваше някакъв апетит. От съществото, което винаги е била — една торба кокали, тя се позакръгли, тялото й се наля и гърдите й се заоблиха. Понякога при полумрак и под определен ъгъл имаше моменти, когато дори аз не можех да ги различа. Така че от време на време в сряда сутрин трябваше да се маскирам като Аделин. Разрошвах косата си, покривах ръцете и ноктите си с мръсотия, поставях върху лицето си маска на раздразнение и отивах на пътеката да посрещна момчето с колелото. Гледайки как бързо се носех по чакълестата алея, за да го посрещна, той би трябвало да си мисли, че идва другата. Можех да видя как пръстите му стискат нервно дръжката на колелото. Оглеждайки ме изпод вежди, момчето ми подаваше кошницата, сетне прибираше бакшиша си и беше предоволен да си тръгне. Следващата седмица пак го посрещнах, но този път като мен самата и в усмивката му се забелязваше нотка на облекчение.

Криенето на бременността не бе трудно. Но през тези месеци аз се тревожех повече за самото раждане. Знаех каква опасност може да бъде то. Майката на Изабел не бе оживяла след второто си бебе и аз не можех да прогоня тази мисъл от главата си. Това, че Емелин щеше да страда, че животът й щеше да бъде изложен на опасност — за мен бе немислимо. От друга страна, докторът не беше наш приятел и аз не го исках в къщата. Той бе видял Изабел и я бе отвел оттук. Това не биваше да се случи с Емелин. Той бе разделил Емелин и Аделин. Това не можеше да се случи на Емелин и мен. Освен това как можеше да дойде, без да възникнат усложнения? И въпреки че бе убеден (макар че не разбираше как е станало това), че момичето в мъглата бе счупило черупката на нямата парцалена кукла Аделин (онази Аделин, която някога бе прекарала няколко месеца в неговия дом) и бе излязло от нея, ако неочаквано осъзнаеше, че в Ейнджълфийлд Хаус живеят не две, а три момичета, той щеше да разбере истината. За една-единствена визита — докато траеше самото раждане, бих могла да заключа Аделин в старото детско крило и да го излъжем. Но след като се разчуеше, че в къщата има бебе, посещенията нямаше да имат край. Нямаше да бъде възможно тайната да бъде опазена.

Много добре осъзнавах деликатността на моето положение. Знаех, че принадлежа на тази къща; знаех, че тук ми е мястото. Нямах друг дом, освен Ейнджълфийлд, нямах друг живот, освен този, въпреки че не си правех илюзии за това, колко нищожни щяха да бъдат твърденията ми в очите на другите. Какви приятели имах? Никакви. Не можех да очаквам докторът да говори в моя полза и макар че господин Ломакс беше любезен с мен сега, след като узнаеше, че през цялото време съм се преструвала на Аделин, отношението му без съмнение щеше да се промени. Привързаността на Емелин към мен и моята към нея нямаше да струват нищо.

Самата Емелин, невежа и невъзмутима, остави дните на своето затворничество да минат безпроблемно. За мен времето премина в агонията на нерешителността. Как да я опазя? Как да опазя самата себе си? Всеки ден отхвърлях решение след решение. През първите месеци бях сигурна, че решението ще дойде само, когато му дойде времето. Нима не бях решила всички други проблеми въпреки всичко? Тогава този също щеше да се уреди. Но моментът наближаваше и проблемът ставаше все по-належащ, а аз не бях стигнала по-близо до решението му. Лутах се. В един миг грабвах палтото си, за да отида до къщата на доктора и да му призная всичко, в следващия ме връхлиташе противната мисъл, че ако го направя, ще се разкрия, а разкриването щеше да доведе единствено и само до изгонването ми. Утре, казвах си, като оставях палтото на закачалката. Ще измисля нещо утре.

И тогава стана прекалено късно.

Една нощ се събудих от вик. Емелин!

Но не беше Емелин, която се сърдеше и дишаше тежко; ръмжеше като някое животно и се потеше; очите й бяха изпъкнали и тя бе оголила зъбите си, но не викаше. Тя преглъщаше болката и я превръщаше в сила вътре в себе си. Викът, който ме събуди, и всички следващи викове, които продължиха да се носят из цялата къща чак до сутринта, не бяха нейни, а на Аделин. И тя не млъкна, докато не се роди бебето на Емелин — момченце.

Денят беше седми януари.

Емелин заспа, усмихваше се в съня си.

Аз изкъпах бебето. То отвори очи, изненадано от допира на топлата вода.

Слънцето изгря.

Времето бе настъпило и си бе отишло, а аз не бях взела никакво решение. Но ние все още бяхме тук, от другата страна на бедствието, и слава Богу, бяхме живи.

Моят живот можеше да продължи.

Пожарът

Мис Уинтър, изглежда, усети появата на Джудит, защото когато икономката надникна в стаята, ни намери да седим в мълчание. Тя носеше на табла какао за мен и предложи да ме смени, ако искам да поспя. Аз поклатих глава.

— Добре съм, благодаря.

Мис Уинтър също отказа, когато Джудит й напомни, че може да вземе повече от белите таблетки, ако се нуждае от тях. Джудит си отиде, а мис Уинтър отново затвори очите си.

— Как е вълкът? — попитах.

— Свит в ъгъла и спокоен — отговори ми тя. — Защо да не е? Сигурен е в победата си. Така че доволно може да изчака благоприятния за него момент. Знае, че няма да вдигам шум. Договорили сме се за условията.

— Какви условия?

— Той ще ме остави да довърша историята, а след това аз ще го оставя той да ме довърши.

И тя ми разказа историята за пожара, докато вълкът броеше думите й.

Преди бебето да се появи, не мислех много-много за него. Бях обмислила практическите трудности от това да криеш едно бебе в къщата и имах план за бъдещето. Ако успеехме за известно време да го запазим в тайна, смятах по-късно да разкрия появата му пред света. Въпреки че без съмнение за него щеше да се говори какво ли не, то можеше да бъде представено като сираче на някой далечен роднина на семейството, а ако хората се чудят кои точно са родителите му, те бяха свободни да мислят каквото си щат. Не можеха да направят нищо, с което да ни накарат да разкрием истината. Когато правех тези планове, си представях бебето като трудност, която трябва да бъде преодоляна. Не вземах пред вид факта, че то бе от моята плът и кръв. Не очаквах, че ще го обичам.

То бе на Емелин и това бе достатъчна причина. То бе на Амброус. Това бе въпрос, върху който не се замислях много. Но то също така беше и мое. Удивлявах се на седефената му кожа, на розовите му устица, на некоординираните движения на мъничките му ръчички. Бях погълната от свирепостта на желанието си да го защитавам: исках да го защитавам заради Емелин, да защитавам нея заради него, да защитавам двамата заради себе си. Като ги гледах — бебето и Емелин, не можех да откъсна очите си. Те бяха прекрасни. Единственото ми желание бе да ги запазя живи и здрави. Да ги съхраня. А съвсем скоро разбрах, че те наистина се нуждаеха от някой, който да ги опази.

Защото Аделин ревнуваше от бебето. Ревността й беше много по-силна, отколкото към Хестър, дори по-голяма и от ревността към мен. Това трябваше да се очаква: Емелин харесваше Хестър, обичаше мен, но тези чувства не можеха да се сравняват с чувството й към Аделин. Но бебето… Ах, при бебето нещата бяха съвсем различни. Бебето узурпира всичко.

Не би трябвало да бъда изненадана от степента на омразата, която се породи у Аделин. Знаех колко ужасен може да бъде гневът й, бях свидетелка на яростта и насилието й. Все пак в деня, в който за пръв път разбрах докъде може да стигне, почти не можах да повярвам. Минавах покрай стаята на Емелин и тихичко бутнах вратата, за да видя дали тя спи. И открих, че вътре е Аделин, наведена над люлката край леглото. Нещо в позата й ме разтревожи. Чувайки стъпките ми, тя се стресна, обърна се и профуча покрай мен като дива котка. В ръката си държеше малка възглавничка.

Изтичах до креватчето. Бебето спеше, ръчичката му бе свита под ухото, дишаше леко, нежно, бебешки.

Беше живо!

До следващия път.

Започнах да следя и да шпионирам Аделин. Моите дни и опитът ми от времето на следене и криене из къщата отново ми бяха от полза, докато я наблюдавах, скрита зад завеси и тисови дървета. В действията й нямаше последователност; тя влизаше и излизаше ту навън, ту вътре, без да обръща внимание кой час на деня е и какво е времето, като се занимаваше с безсмислени, повтарящи се действия. Подчиняваше се на нещо, което й диктуваше мозъкът и което бе извън моето разбиране. Но едно повтарящо се действие привлече особено вниманието ми. Веднъж, два, три пъти на ден Аделин отиваше до пристройката за коли и всеки път излизаше от нея, носейки със себе си тенекиена кутия с бензин. Занасяше кутията в дневната, в библиотеката или в градината. След това сякаш изгубваше интерес. Аделин знаеше какво върши, но го правеше разсеяно, унесено, някак си в полузабрава. Когато не ме виждаше, аз изнасях кутиите. Как ли си обясняваше тя изчезването им? Сигурно си е мислела, че те проявяват някаква враждебност към нея, че имат крачета и могат да се движат, и затова я избягват. Или може би е приемала спомена си, че ги е донесла, като сън или план, който трябва да реализира. Каквито и да бяха причините, тя, изглежда, не се разтревожи, че не ги намира там, където ги бе оставила. Но въпреки своеволието на тенекиените кутии с бензин, тя продължи да ги носи и да ги крие на различни места из къщата.

Имах чувството, че прекарвам половината от деня си във връщане на тенекиени кутии в пристройката за коли. Но един ден, понеже не исках да оставя без защита Емелин и бебето, които бяха заспали, оставих една кутия в библиотеката. На най-горния рафт, така че да не се вижда, зад книгите. И тогава ми дойде наум, че може би това бе по-подходящото място. Защото, като ги връщах обратно в пристройката, всъщност осигурявах продължението на това действие до безкрайност. Една истинска панаирджийска въртележка. Ако обаче ги извадех от обращение, може би щях да сложа край на тази безсмислица.

Да я следя непрекъснато ме изморяваше, и още как! Но тя никога не се умори. Луд умора няма. Стигаше й съвсем малко сън, за да се възстанови. Можеше да е на крака във всеки час от денонощието. А на мен ми се спеше. Една вечер Емелин си легна рано. Бебето беше в кошарката си в нейната стая. Имаше колики и плака през целия ден, но сега сигурно се чувстваше по-добре и спеше.

Аз дръпнах завесите.

Беше време да отида и да проверя какво прави Аделин. Бях уморена вечно да бъда нащрек. Да гледам Емелин и детето й, докато спяха, да наблюдавам Аделин, когато са будни — почти не ми оставаше време за сън. Колко спокойно беше в тази стая! Дишането на Емелин ме успокояваше, както и дишането на бебето. Спомням си как се вслушвах, опиянена от хармонията, царяща помежду им. Мислех си колко прекрасно и спокойно е с тях, мислех си за начина, по който бих могла да опиша тази картина. Това бе единственото ми забавление — да обличам в думи неща, които съм видяла и чула.

Мислех си, че трябва да опиша как тяхното дишане проникна в мен, отне дъха ми, сякаш всички бяхме част от едно и също цяло — аз, Емелин и нашето бебе. Ние тримата дишахме като един човек. Тази идея ме покори и аз почувствах как се унасям заедно с тях в сън.

Нещо ме събуди. Бях постоянно нащрек като котка и будна, преди дори да отворя очите си. Не се помръднах, запазих дишането си равно и наблюдавах Аделин през миглите си.

Тя се наведе над креватчето, вдигна бебето и тръгна да излиза от стаята. Можех да извикам и да я спра. Но не го направих. Ако извиках, щеше да отложи плана си, а като я оставех, щях да открия какво възнамерява да прави и да я спра веднъж и завинаги. Бебето се размърда в ръцете й. Щеше да се събуди. То не обичаше да бъде в други ръце, освен в ръцете на майка си и никога не бе вземано от Аделин.

Последвах я надолу по стълбите до библиотеката и надникнах през вратата, която тя остави открехната. Бебето бе оставено върху бюрото, близо до купчина книги, които никога не се връщаха по полиците, защото аз ги препрочитах доста често. До тяхното спретнато купче забелязах движение в одеялцето, с което бе повито. Чух приглушеното му мъркане. Беше се събудило.

Аделин бе коленичила пред камината. Тя взе въглища от кофата, цепеници от коша до огнището и ги сложи напосоки в камината. Не знаеше как се подрежда правилно огън. Мисус ме бе научила как да подреждам хартия, подпалки, въглища и съчки. Когато Аделин кладеше огъня, всичко бе нахвърляно и рядко се случваше той да се разгори.

В един миг осъзнах онова, което възнамеряваше да направи, и направо се ужасих.

Но тя нямаше да успее, нали? В пепелта се таеше само слаба сянка от топлинка, която не бе достатъчна да разпали въглищата и съчките, а аз никога не оставях подпалки и кибрит наоколо. Това, което правеше Аделин в момента, беше лудост; този огън никога нямаше да се разпали, знаех го. Но не бих могла да бъда сигурна. При нея човек никога не можеше да бъде сигурен. Желанието й за пламъци бе единствената искра, от която се нуждаеше, и тя бе достатъчна. Всичко, което трябваше да направи, бе да погледне нещо, и то щеше да се запали. Подпалваческата магия, която притежаваше, бе толкова могъща, че можеше да запали огън и във водата, ако го искаше достатъчно силно.

Наблюдавах с ужас как поставя бебето върху въглищата, то все още бе завито с одеялцето.

Сетне Аделин се огледа из стаята. Какво търсеше?

Тя се отправи към вратата и я отвори, а аз отскочих назад в сенките. Но тя не ме забеляза. Търсеше нещо. Зави по коридора под стълбите и изчезна.

Изтичах до камината и вдигнах бебето от кладата. Завих бързо одеялцето около наядена от молци голяма възглавница, която взех от лежанката и я сложих върху въглищата на негово място, но нямах време да избягам. Чух стъпки по каменните плочи, чух шум, създаден от стърженето на тенекиена кутия за бензин по каменните плочи на пода и вратата се отвори точно когато успях да се скрия в една от нишите на библиотеката.

„Шъъът, тихо, само не плачи, моля те“ — молех се на бебето и го притисках съвсем близо до тялото си, така че да не му липсва топлината на завивката.

Аделин се върна при камината и с наведена на една страна глава оглеждаше кладата. Какво не беше наред? Дали бе забелязала някаква промяна? Очевидно не. Тя се огледа из стаята. Какво бе онова, което търсеше?

Бебето се размърда, замята ръчички, зарита с крачета и изпъна телцето си, което бе предвестник на плач. Аз го залюлях, като го притиснах към рамото си, чувствах дишането му във врата си. „Не плачи. Моля те, не плачи!“

То се успокои отново и аз се огледах.

Моите книги. На бюрото. Онези, покрай които не можех да мина, без да ги отворя заради удоволствието от няколкото прочетени думи — като едно бързо „здравей“. Беше нелепо и неуместно да ги видя в ръцете й. Аделин и книги? Глупости! Дори когато отвори корицата, си помислих за един дълъг, особен миг, че го прави, защото смята да чете…

Тя започна да къса страниците. Разпръсна ги върху бюрото, някои паднаха на пода. Когато свърши с късането, сграбчи пълна шепа от тях и ги сви на топки. Беше като вихрушка. Моите малки красиви книги неочаквано се превърнаха в планина от хартия. Като си помисли само човек колко много хартия има в една книга! Исках да викам, но какво? Всички думи, всички прекрасни думи бяха откъснати и смачкани, а аз стоях онемяла и не смеех да помръдна.

Тя взе наръч от хартиените топки и ги постави върху бялото одеялце в камината. Наблюдавах я как се върна три пъти до бюрото и обратно до камината с ръце, пълни с хартия, докато огнището бе напълнено със скъсаните страници от книги. „Джейн Еър“, „Брулени хълмове“, „Жената в бяло“… Топчета хартия се катурваха от върха на пирамидата, някои се търкаляха по килима, стигайки до онези, които тя бе изтървала по пътя си.

Едно стигна и спря до крака ми и аз мълчаливо се наведох, за да го взема.

О, колко жестоко бе усещането от смачканата хартия; думите бяха отнесени, летящи във всички посоки, безсмислени. Сърцето ми бе разбито.

В мен се надигна гняв, той ме понесе като парче отломък от корабокрушение, не бях способна нито да виждам, нито да дишам. Гневът ревеше като океан в главата ми. Може би трябваше да извикам, да скоча като луда от скривалището си и да я блъсна, но в ръцете ми бе съкровището на Емелин. Така че стоях и гледах, трепереща и виеща мълчаливо, докато сестра й унищожаваше моето съкровище.

Най-накрая Аделин, изглежда, бе доволна от кладата. Макар че откъдето и да го погледнеше човек, планината в огнището беше дело на луд човек. Самата тя беше лудост. „Всичко е с краката нагоре — би казала Мисус, — никога няма да се разпали. Хартията трябва да се сложи в основата.“ Но дори да я бе направила правилно, пак нямаше да има значение. Тя не можеше да я запали: нямаше кибрит. А пък ако бе успяла да се снабди с кибрит, пак нямаше да постигне целта си, защото момчето, бебчето, нейната жертва, беше в моите ръце. И най-голямата лудост от всичко: да предположим, че не бях тук, за да я спра? Да предположим, че не бях спасила детето и че тя го изгореше живо? Как изобщо е могла да си представи, че унищожавайки детето на сестра си, щеше да я върне за себе си?

Това беше дело на една луда жена.

В ръцете ми бебето се размърда и отвори уста да реве. Господи, ами сега? Какво да направя?

Зад гърба на Аделин аз се измъкнах тихичко и изтичах в кухнята.

Трябваше да занеса бебето на някое сигурно, безопасно място и след това да се върна, за да се справя с Аделин. Мозъкът ми работеше бързо, отхвърляйки план след план. Емелин никога повече няма да обича сестра си, когато разбере какво се бе опитала да направи. Ще останем само тя и аз. Ще кажем на полицията, че Аделин е убила Джон-да-диг и те ще я отведат. Не! Ще я заплашим, че ако не напусне Ейнджълфийлд, ще кажем на полицията… Не!

И тогава най-неочаквано открих какво трябваше да направим — ние щяхме да напуснем Ейнджълфийлд. Да, точно така! Емелин и аз щяхме да си отидем с бебето и да започнем нов живот. Без Аделин, без Ейнджълфийлд, но двете заедно.

Изглеждаше толкова просто, че се зачудих защо не бях се сетила за това по-рано.

На кухненската врата висеше торбата на Амброус за фазани. Разкопчах токите й, разстлах я на масата и завих бебето в нейните гънки. С бъдещето, което светеше така ярко пред мен, че изглеждаше по-реално и от настоящето, пъхнах страницата от „Джейн Еър“ в торбата, както и една лъжица, която бе на масата. Щяхме да имаме нужда от нея по пътя към нашия нов живот.

Сега накъде? Някъде далеч от тази къща, някъде, където никой нямаше да го нарани, където щеше да бъде на топло за няколкото минути, които щяха да ми трябват, за да се върна, да събудя Емелин и да я убедя да ме последва…

Не в гаража. Аделин понякога ходеше там. В църквата! Това бе място, където тя никога не ходеше.

Изтичах по алеята, през покритата порта на църковния двор и право в църквата. На предните пейки имаше малки възглавнички за коленичене. Подредих ги като легло и сложих бебето върху тях в неговата брезентова торба.

А сега, обратно в къщата.

Почти съм стигнала там, когато бъдещето ми се сгромолясва. Във въздуха летят парчета стъкла, един разбит прозорец, после друг, и една зловеща, жива светлина, която шари из библиотеката. Празната рамка на прозореца ми показва течен огън, който се разпространява в стаята, а кутиите с бензин избухват от топлината. И две фигури.

Емелин!

Тичам. Миризмата на пожар стига до ноздрите ми дори в коридора, макар че каменният под и стените са студени и огънят не е стигнал дотук. Но пред вратата на библиотеката спирам. Езиците на огъня се гонят и преследват нагоре по завесите, лавиците с книги са обгърнати в пламъци; камината се е превърнала в самия ад. За миг сред всичкия шум и горещина спирам като закована. Удивена съм. Защото Емелин, спокойната, хрисима, покорна Емелин, отговаря на удара с удар, на ритника с ритник, на ухапването с ухапване. Никога преди тя не е отвръщала на сестра си, но сега го прави. Заради детето си.

Около тях и над главите им избухват светлини като фойерверки, тъй като скритите от мен кутии с бензин експлодират, а огънят сякаш вали в стаята като дъжд.

Отварям уста, за да извикам на Емелин, че бебето е в безопасност, но първия дъх, който поглъщам, е изгарящ и аз се задавям.

Прескачам огъня, заобикалям го, избягвам пламъците, които се протягат към дрехите ми. Когато стигам до сестрите, не мога да ги видя, но въпреки че съм заслепена, посягам през дима. Докосването ми ги стряска и те мигновено се разделят. В един миг виждам Емелин, виждам я съвсем ясно и тя също ме вижда. Хващам ръката й и я дърпам през пламъците, през пожара, и ние достигаме вратата. Но когато осъзнава какво правя — че я извеждам навън, на безопасно място, тя спира. Дърпам я.

— Той е спасен! — думите излизат като грачене от устата ми, но са достатъчно ясни.

Защо не ме разбира? Опитвам отново.

— Бебето! Спасих го! То е в безопасност. Ела!

Дали ме чу? Със сигурност ме чу. Необяснимо защо се съпротивлява на дърпането ми и ръката й се изплъзва от моята. Къде е тя? Не виждам нищо, само тъмнина.

Препъвам се към пламъците, сблъсквам се с нея, сграбчвам я и я дърпам.

Тя не иска да остане с мен и отново се връща в стаята.

Но защо?

Защото е свързана със сестра си.

Защото тази връзка е неразривна, на живот и смърт.

Ослепяла и с горящи дробове, аз я следвам в дима. Ще разруша тази връзка!

Със затворени очи срещу горещината се хвърлям в библиотеката с ръце, протегнати пред мен. Търся я. Когато ръцете ми я намират в дима, не й позволявам да се откъсне. Няма да позволя Емелин да умре. Ще я спася. И въпреки съпротивата й я влача яростно към вратата и навън.

Вратата е направена от дъб. Тежка е. Няма да изгори лесно. Блъскам я да се затвори зад нас и секретната брава се заключва.

Зад мен Емелин се връща, за да я отвори. Има нещо по-силно от огъня, което я тегли към стаята.

Ключът, който стои в ключалката, неизползван от времето на Хестър, се е нагорещил. Когато го завъртам, той изгаря дланта ми. Нищо не ме рани през тази нощ, но ключът изгори ръката ми и мога да подуша обгорената си плът. Емелин също посяга да хване ключа и да отвори вратата. Металът изгаря и нея и докато се съвземе от шока, аз дръпвам ръката й.

Страшен вик проехтява и напълва главата ми. Човешки ли е? Или е звукът на самия пожар? Дори не знам откъде идва — дали от библиотеката или отвън? Той започва като гърлен вой, набира височина и като се извисява, достига пронизителен връх на интензитета си. И когато си мисля, че това трябва да е краят му, продължава — невъзможно нисък, невъзможно дълъг, един безкраен звук, който изпълва света, поглъща го и го задържа в себе си. След това звукът изчезва и остава само ревът на бушуващия пожар.

Навън. Вали. Тревата е подгизнала и мокра. Свличаме се на земята; търкаляме се върху мократа трева, за да навлажним димящите си дрехи и коси. Чувствам студената влага върху наранената си кожа. Лежим по гръб и си почиваме, притиснати към земята. Отварям уста и пия дъжд. Той пада върху лицето ми, охлажда очите ми и аз отново мога да виждам. Никога преди не съм виждала такова небе — тъмносиньо, индигово, с бързо движещи се нарисувани бели облачета. Дъждът пада отгоре като сребърни остриета, а сред него избухва и пада една китка, едно ветрило от яркооранжеви искри откъм къщата, като фонтан от огън. Мълния раздира небето на две, сетне отново и отново.

Бебето. Трябва да й кажа за бебето. Тя ще бъде щастлива, че съм го спасила. Това ще оправи нещата.

Обръщам се към нея и отварям уста, за да проговоря. Лицето й… О, Боже, лицето й!

Нейното бедно, красиво лице е черно и червено, цялото в сажди, кръв и огън.

Очите й — нейните зелени очи са невиждащи, неразбиращи, пусти.

Гледам лицето й и не мога да намеря моята любима в него.

— Емелин? — шепна. — Емелин?

Тя не ми отговаря.

Чувствам, че сърцето ми спира. Какво съм направила? Нима съм спасила…? Възможно ли е…? Не мога да понеса тази мисъл.

Не мога да понеса да узная истината. Но не мога да понеса и да не я узная.

— Аделин? Ти ли си? — гласът ми е като счупен.

Но тя — тази личност, този някой, тази или другата, това „може би да“ или „може би не“, тази скъпа моя любима, това чудовище, тази, която не зная коя е — тя не ми отговаря.

Идват хора. Тичат по алеята, гласовете им викат настойчиво и уплашено в нощта.

Надигам се, готова да скоча и да избягам нанякъде. Вървя ниско приведена, крия се. Те стигат до момичето на тревата и когато съм сигурна, че са я намерили, ги оставям. В църквата мятам торбата на рамото си, хващам бебето, притискам го до себе си и тръгвам. В гората е тихо. Дъждът, омекотен и забавен от навеса от листа, пада меко върху младата гора. Детето хленчи, после заспива. Краката ми ме завеждат до една малка къщичка в другия край на гората. Знам тази къщичка. Виждала съм я много пъти през годините, когато се скитах наоколо. Тук живее една жена, сама. Виждала съм я през прозореца да плете или да пече сладкиши и винаги съм си мислела, че изглежда добра и мила, а когато по-късно четях за добрите баби и кръстниците от приказките, си представях, че имат нейното лице.

Занесох бебето при нея. Погледнах през прозореца, както правех преди. Видях я на обичайното й място край камината, с плетка в ръка. Замислена и тиха. Разплиташе изплетеното. Просто си седеше там — извади куките и започна да дърпа бримките, а куките стояха върху масата до нея. На прага имаше едно сухо място за бебето. Аз го оставих и изчаках зад едно дърво.

Жената отвори вратата. Взе бебето. Когато видях изражението на лицето й, разбрах, че при нея то ще бъде в безопасност. Тя се огледа наоколо. Погледна и в моя посока. Сякаш бе видяла нещо. Дали не бях размърдала листата, издавайки присъствието си? През ума ми мина мисълта да пристъпя напред, да се покажа. Тя сигурно можеше да ми бъде приятел. Поколебах се и вятърът смени посоката си. Помирисах пожара в същия миг, в който го подуши и жената. Тя се обърна, погледна небето, ахна тежко при вида на дима, който се издигаше над мястото, където трябваше да бъде Ейнджълфийлд Хаус. И тогава върху лицето й се изписа изненада. Тя вдигна бебето до носа си и го помириса. По него също имаше мирис на дим, пренесен от моите дрехи. Още един поглед по посока на дима и жената влезе уверено в къщата си и затвори вратата.

Аз съм сама.

Нямам име.

Нямам дом.

Нямам семейство.

Аз съм никой.

Аз съм нищо. Вече няма къде да отида.

Няма никой, на когото да принадлежа. Няма никой, който да ми принадлежи.

Гледам изгорялата си длан, но не мога да почувствам болка.

Какво съм аз? Дали изобщо съм жива?

Бих могла да отида навсякъде, но се връщам обратно в Ейнджълфийлд. Това е единственото място, което познавам.

Появявам се откъм гората и приближавам към мястото на действие. Има една пожарна кола. Селяните с техните кофи и ведра стоят отзад, заслепени, изумени, с почернели лица, и гледат как професионалистите се борят с огъня. Жени, хипнотизирани от дима, издигащ се към черното небе. Линейка. Доктор Модели е коленичил пред една фигура на тревата. Никой не ме вижда.

Стоя невидима в края на цялата тази неразбория. Вероятно наистина съм нищо. Вероятно никой не може да ме види. Вероятно съм умряла в пожара, но все още не съм го осъзнала. Вероятно най-накрая съм онова, което винаги съм била — дух.

Тогава една от жените поглежда в моята посока.

— Вижте! — вика тя и сочи с пръст. — Тя е там! — и хората се обръщат. Гледат ме. Една от жените тича, за да каже на пожарникарите. Те се обръщат и ме поглеждат.

— Слава Богу! — казва някой.

Отварям уста, за да кажа… всъщност не знам какво. И не казвам нищо. Просто стоя, опитвайки се да оформя думи с устните си, но нямам глас, нито думи.

— Не се мъчи да говориш — сега до мен стои доктор Модели.

Гледам момичето на поляната.

— Тя ще оживее — казва докторът.

Поглеждам къщата.

Пламъците. Моите книги. Не мисля, че мога да го понеса. Спомням си страницата от „Джейн Еър“, топката от думи, която спасих от кладата. Оставих я зад себе си заедно с бебето.

Започвам да плача.

— Тя е в шок — казва докторът на една от жените. — Стоплете я и останете с нея, докато занесем сестра й в линейката.

Жената идва при мен, кудкудякайки своята загриженост. Тя сваля палтото си и ме завива нежно с него, сякаш облича бебе, като продължава да мърмори.

— Не се тревожи, ще се оправиш, и сестра ти ще се оправи, о, бедното ми дете.

Те вдигат момичето от тревата и го слагат върху носилка в линейката. Сетне помагат и на мен. Настаняват ме да седна срещу нея. Карат ни в болницата.

Тя гледа втренчено в пространството. Очите й са отворени, празни. След първия миг не я поглеждам. Мъжът в линейката се навежда над нея, за да се увери, че диша, а после се обръща към мен.

— Я сега да видим тази ръка.

Хванала съм дясната си ръка с лявата, без да осъзнавам болката в мозъка си, но тялото ми издава тайната.

Той взема ръката ми и аз му позволявам да разтвори пръстите ми. Дълбоко в дланта ми се е отпечатал изгорен белег. Ключът.

— Това ще го излекуваме, ще зарасне — казва ми мъжът. — Не се безпокой. Ти коя си? Аделин или Емелин?

Той посочва с ръка към другата.

— Това Емелин ли е?

Не мога да отговоря, не мога да чувствам, не мога да се движа.

— Не се безпокой — повтаря мъжът. — Всяко нещо, когато му дойде времето.

Мъжът се отказва да контактува с мен. Мърмори тихичко на себе си.

— Все пак ще трябва да ви наричам някак си. Аделин или Емелин, Емелин или Аделин. Петдесет на петдесет, нали? Всичко ще се изясни, като ви изкъпем.

Болницата. Вратите на линейката се отварят. Шум, врява и суетня. Гласове, които говорят бързо. Носилката, вдигната и поставена на количка, и подкарана с бясна скорост. Инвалидна количка. Нечии ръце върху раменете ми.

— Седни, скъпа — количката тръгва. Зад гърба ми един глас казва: — Не се тревожи, дете. Ще се погрижим за теб и сестра ти. Вече си в безопасност, Аделин.

Мис Уинтър заспа.

Видях нежната отпуснатост на отворената й уста, кичурите разчорлена коса, които стърчаха и не лягаха по скалпа й. В съня си тя изглеждаше стара, много, много стара и същевременно много млада. Всеки неин дъх караше завивката да се повдига и отпуска върху крехкото й тяло, а при потъването й поръбеният край на одеялото докосваше брадичката й. Тя, изглежда, не усещаше нищо, но въпреки това се наведох, за да прегъна края и да погаля косата й.

Не се размърда. Наистина ли бе заспала, зачудих се аз, или вече бе изпаднала в безсъзнание?

Не мога да кажа колко дълго я наблюдавах. Имаше часовник, но движението на стрелките му бе толкова незабележимо, колкото е вълнението по повърхността на море, нарисувано върху карта. От време на време ме заливаха вълна след вълна, докато седях със затворени очи, без да спя, но с бдителността на майка, която следи дишането на детето си.

Не знам какво да кажа за следващото нещо, което се случи. Трудно ми е. Възможно ли е да съм халюцинирала в умората си? Дали съм заспала и сънувала? Или мис Уинтър наистина бе проговорила за последен път?

„Ще предам съобщението на сестра ти.“

Отворих стреснато очи, но нейните бяха затворени. Тя изглеждаше дълбоко заспала, както и преди.

Не видях кога е дошъл вълкът. Не го чух. Случи се само това: малко преди зазоряване се събудих от тишина и осъзнах, че единственото дишане, което се чуваше в стаята, беше моето собствено.

Начало

Снегът

Мис Уинтър умря, а снегът продължи да вали.

Джудит влезе и постоя малко с мен до прозореца. Гледахме свръхестествената осветеност на нощното небе. После, когато светлината ни подсказа, че е настъпило утрото, тя ме изпрати да си легна.

Събудих се чак към края на следобеда.

Снегът, който вече бе умъртвил телефона, сега стигаше до прозореца и бе затрупал вратата до половината. Той ни разделяше от останалия свят толкова успешно, колкото и затворът. Мис Уинтър се беше измъкнала; жената, която Джудит наричаше Емелин и която аз избягвах да назова, също. Останалите — Джудит, Морис и аз, бяхме хванати в капан.

Котаракът беше неспокоен. Сигурно снегът го плашеше, той не хареса тази промяна във вида на неговата вселена. Прескачаше от един прозорец на друг в търсене на своя загубен свят и мяукаше настойчиво към Джудит, Морис и мен, сякаш възстановяването му беше в нашите ръце. За него загубата на господарката му имаше по-малко значение и ако изобщо я бе забелязал, тя въобще не беше го разстроила.

Снегът ни блокира в един страничен коловоз на времето, в едно разклонение на четвъртото измерение и ние всички намерихме свой начин да го издържим. Джудит, необезпокоявана и невъзмутима, направи зеленчукова супа, почисти кухненските шкафове и след като приключи, си направи маникюр и маска на лицето. Морис, ядосан от затвора и принудителното бездействие, редеше безкрайни пасианси, но трябваше да пие чая си черен, без мляко, затова Джудит игра на думи с него, за да го разсее от горчилката.

Колкото до мен, аз прекарах два дни в писане на последните си бележки, но когато и това беше свършено, установих, че не мога да седна да чета. Дори Шерлок Холмс не можеше да стигне до мен в затрупаната от сняг провинция. Прекарах един час сама в стаята в изследване на меланхолията си, опитвайки се да дам име на онова, което мислех, че е нов елемент в нея. Осъзнах, че мис Уинтър ми липсва. След това отидох в кухнята, за да потърся човешка компания. Морис се зарадва да играе на карти с мен, въпреки че аз знаех само детски игри. После, докато ноктите на Джудит съхнеха, направих какао и чай без мляко, а след това тя лакира и моите нокти.

Така ние тримата и котаракът прекарахме дните, затворени с нашите мъртви и със старата година, която, изглежда, щеше да се проточи до края на времето.

На петия ден позволих да бъда потопена и удавена в безкрайна скръб.

Аз измих чиниите, а Морис ги изсуши, докато Джудит играеше солитер на масата. Всички бяхме доволни от тази промяна. Когато свърших работата си, напуснах компанията им и отидох в гостната. Прозорецът гледаше към онази част на градината, която бе на завет под къщата. Тук снегът не бе натрупал толкова високо. Отворих го и прекрачих в белотата на снега. Цялата скръб, която бях държала на почетно разстояние от години посредством книги, по-точно цели шкафове с книги, сега стигна до мен. Отпуснах се на една пейка, скрита на завет под високия плет от тисови дървета, и се отдадох на скръбта си — толкова огромна, дълбока и безгранична като самия сняг наоколо и точно като него толкова непокварена, чиста и неопетнена. Плаках за мис Уинтър, за нейния призрак, за Аделин и Емелин. Плаках за моята сестра, за майка ми и за баща ми. Най-много и най-силно плаках за себе си. Скръбта ми бе скръбта на бебето, разделено жестоко от другата си половина; на детето, надвесено над една стара тенекиена кутия, сблъскващо се с неочаквано и шокиращо откритие в няколко парчета хартия; на зрялата жена, седяща и ридаеща на една пейка в халюциногенната светлина и тишина на снега. Когато дойдох на себе си, до мен седеше доктор Клифтън. Той ме прегърна.

— Знам — каза тихо той. — Знам.

Не знаеше, разбира се. Откъде можеше да знае. Нищо не знаеше. Но все пак го каза и аз бях доволна да го чуя. Защото знаех какво има предвид. Всички ние носим нашите скърби и болки. И въпреки че точните им очертания, тежестта и размерите им са различни за всеки, цветът на скръбта е еднакъв за всички нас.

— Знам — каза той, защото беше човек и освен това в известен смисъл наистина знаеше.

Докторът ме заведе вътре на топло.

— О, скъпа — прошепна Джудит. — Да ти донеса ли какао?

— С глътка бренди в него — казах.

Морис дръпна един стол, за да седна, и започна да разпалва огъня.

Пиех бавно какаото. Имаше и мляко: докторът го бе донесъл, когато бе успял да стигне до нас с трактора на един фермер.

Джудит ме зави с шал, сетне започна да бели картофи за вечеря. Тя, Морис и докторът си разменяха най-обикновени реплики — какво ще вечеряме, дали снегът вече е намалял, колко време ще мине, преди да поправят телефонната линия. И с това те се опитваха да започнат отново трудния процес да се живее, след като смъртта ни бе спряла в своите коловози.

Слушах гласовете им, а след известно време и аз се присъединих към тях.

Честит рожден ден

Отидох си вкъщи.

В книжарницата.

— Мис Уинтър умря — казах на баща ми.

— А ти? Как си ти? — попита ме той.

— Жива.

Той се усмихна.

— Разкажи ми за мама — помолих го. — Защо е в това състояние?

И той ми разказа.

— Когато вие се родихте, тя беше много зле. Преди да ви разделят, дори не беше ви видяла. Никога не видя сестра ти. Направо умираше. Когато се оправи, вече ви бяха оперирали, а сестра ти…

— Сестра ми бе умряла.

— Да. Никой не знаеше какво ще стане с теб. Сновях от нейното легло до твоето… Мислех, че ще загубя и трите ви. Молех се на всеки Бог, за който някога бях чувал да се говори, да ви спаси. И молитвите ми бяха чути. Отчасти. Ти оживя. Майка ти не успя да се възстанови напълно.

Имаше още едно нещо, което трябваше да зная.

— Защо не ми казахте? За това, че съм имала близначка?

Лицето, което се обърна към мен, беше неутешимо и опустошено. Той преглътна трудно и когато заговори, гласът му беше дрезгав.

— Историята за твоето раждане е тъжна. Майка ти сметна, че е прекалено тежко за едно дете да я понесе. Аз бих я носил вместо теб, Маргарет, стига да можех. Бих направил всичко, за да те пощадя.

Седяхме в мълчание. Мислех си за всички въпроси, които бих могла да задам. Но сега, когато моментът бе дошъл, вече нямах нужда от тях.

Протегнах ръка към татко в мига, в който той протегна своята към мен.

Присъствах на три погребения.

На погребението на мис Уинтър имаше много хора. Цялата нация скърбеше за своята любима писателка и хиляди читатели излязоха, за да изразят своето уважение. Тръгнах си веднага щом можах, вече бях казала моето сбогом.

Второто погребение бе съвсем скромно. Бяхме само Джудит, Морис, докторът и аз, за да изпратим една жена, наричана по време на цялата служба Емелин. След това си казахме накратко довиждане и се разделихме.

Третото погребение беше още по-самотно. В крематориума в Банбъри бях единственият човек, който присъства, когато един чиновник с безразлично лице наблюдаваше как купчинката неидентифицирани кости бяха предадени в ръцете на Бога. В ръцете на Бога, макар че аз бях тази, която по-късно взе урната с пепел от името на семейство Ейнджълфийлд.

В Ейнджълфийлд имаше кокичета. Или поне първите признаци за тях, пробиващи си път през замръзналата земя и показващи своите зелени и свежи главички над снега.

Докато стоях, чух звук. Беше Аурелиус, идеше през портата на църковния двор. Снегът бе посипал раменете му, а той носеше цветя.

— Аурелиус! — защо бе толкова блед? И тъжен? — Ти си се променил! — казах.

— Изморих се на един лов за диви гъски — очите му — винаги добри и благи, имаха същия измит цвят като януарското небе, човек можеше да види право през тяхната прозрачност в разочарованото му сърце. — През целия си живот съм искал да имам семейство. Исках да зная кой съм. И накрая почувствах надежда. Мислех, че може би има някаква възможност да възстановя семейството си. Сега се страхувам, че съм сбъркал.

Вървяхме по една тревиста пътечка между гробовете, почистихме пейката от снега и седнахме, преди да успее да натрупа отново. Аурелиус бръкна в джоба си и отви две парчета торта. Подаде ми разсеяно едното и заби зъбите си в другото.

— Това ли ми носиш? — попита, поглеждайки урната. — Това ли е останало от моята история?

Подадох му я.

— Колко е лека! Като въздуха. И все пак… — ръката му се притисна до сърцето, той потърси жест, с който да покаже колко тежи сърцето му, и като не го намери, остави урната долу и отхапа още едно парче кейк.

Когато привърши и последната трошичка, проговори.

— Ако тя е била моята майка, защо не съм бил с нея? Защо не съм умрял с нея тук, на това място? Защо ме е занесла до къщурката на госпожа Лав и после се е върнала при горящата къща? Защо? Това няма смисъл.

Последвах го, когато тръгна по централната алея и намери пътя си в лабиринта от гробове. Той спря при един гроб, който бях виждала и преди, и сложи цветята на него. Камъкът беше прост.

„Джейн Мери Лав.

Незабравимата“

Бедният Аурелиус. Беше толкова изморен. Не забеляза, че пъхнах ръката си в неговата. Но после обърна лицето си към мен.

— Може би е по-добре въобще да нямам история. По-добре, отколкото да имам такава, която да води до промени. Прекарах целия си живот в търсене и преследване на моята история и никога не успях да я стигна, нито да я хвана напълно. Тичах след нея, когато през цялото време имах госпожа Лав. Тя ме обичаше, нали знаеш.

— Никога не съм се съмнявала — тя е била добра майка. По-добра, отколкото която и да е от близначките би била. — Вероятно е по-добре да не знаеш — предположих.

Той погледна от надгробния камък към бялото небе.

— Така ли мислиш?

— Не.

— Тогава защо го предлагаш?

Измъкнах ръката си от неговата и пъхнах студените си ръце под мишниците на палтото си.

— Майка ми би казала така. Тя смята, че една лека история е по-добра от някоя, която тежи прекалено много.

— Така. Значи моята история е тежка.

Не казах нищо и когато тишината продължи прекалено дълго, му разказах не неговата, а моята история.

— Аз съм имала сестра — започнах. — Близначка.

Той обърна лице към мен. Раменете му бяха широки и солидни на фона на бледото небе и той слушаше озадачен приказката, която изливах пред него.

— Ние сме били свързани. Ето тук… — прокарах ръка по лявата страна на тялото си. — Тя не можела да живее без мен. Нуждаела се е от моето сърце, което да бие и за нея. Но аз не съм можела да живея с нея, защото изсмуквала силите ми. Затова са ни разделили и тя умряла.

Другата ми ръка се присъедини към първата върху белега и аз натиснах силно.

— Майка ми никога не ми каза. Мислела, че за мен е по-добре да не знам.

— Леката история.

— Да.

— Но ти знаеш.

Натиснах още по-силно.

— Открих го съвсем случайно.

— Съжалявам — произнесе той.

Почувствах как взема ръцете ми в неговата и затваря и двете в големия си юмрук. После с другата си ръка ме придърпа към себе си. През пластовете от дрехи и палта почувствах мекотата на корема му и някакъв шум достигна до ухото ми. Това беше биенето на сърцето му, помислих си. Едно човешко сърце. До мен. На такова приличаше. Заслушах се.

Сетне се разделихме.

— Е, и какво? По-добре ли е да знаеш? — попита ме Аурелиус.

— Не мога да ти кажа. Но след като вече знаеш, няма връщане назад.

— И ти знаеш моята история?

— Да.

— Истинската?

— Да.

Той се поколеба. Просто за един кратък миг, колкото да си поеме въздух, и сякаш порасна още повече на фона на зимното небе.

— Най-добре да ми я разкажеш — прошепна убедено накрая.

Разказах му я. И докато говорех, ние вървяхме, а когато свърших разказа си, застанахме на мястото, където кокичетата се подаваха през белотата на снега.

С урната в ръце Аурелиус се поколеба.

— Имам чувството, че е против правилата. И аз мислех същото.

— Но какво друго можем да направим?

— В този случай правилата не важат, нали?

— Нищо друго не би било по-правилно.

— Тогава, хайде!

Използвахме ножа за торта, за да изкопаем дупка в замръзналата земя над гроба на жената, известна като Емелин. Аурелиус сложи праха й в нея и я покрихме отново с пръст. Той натисна с цялата си тежест, а сетне подредихме отгоре цветята, за да скрием намесата си.

— Когато снегът се стопи, ще се изравни — каза той. И избърса снега от панталоните си.

— Аурелиус, има още от твоята история.

Поведох го към другата част на църковния двор.

— Сега знаеш за майка си. Но ти си имал и баща — показах му гроба на Амброус. — Помниш ли „А“-то и „С“-то върху парчето хартия, което ми показа. Това е било неговото име. И неговата торба също. Била е използвана, за да носи фазани в нея. Това обяснява перото.

Млъкнах. Щеше да му дойде много. Когато след време той кимна, продължих.

— Баща ти е бил добър човек. Ти приличаш на него.

Той мълчеше. Очите му бяха замъглени. Колкото повече научаваше, повече губеше.

— Той е мъртъв. Ясно.

— Но това не е всичко.

Той обърна бавно очи към мен и аз прочетох в тях страха, че историята за неговото изоставяне няма да има край.

Взех ръката му и се усмихнах.

— След твоето раждане Амброус се оженил. Той имал и друго дете.

Трябваше му само един миг, за да осъзнае какво искам да кажа. И когато това стана, вълнението върна живота в тялото му.

— Искаш да кажеш… че има… И че тя е… или той… или тя…

— Да! Имаш сестра!

Усмивката изгря върху лицето му.

Аз продължих.

— А тя пък има свои деца. Едно момче и едно момиче!

— Племенник! И племенница!

Взех ръцете му в моите, за да спра треперенето им.

— Семейство, Аурелиус! Твоето семейство. Ти вече ги познаваш. Те те очакват!

Трудно можех да поддържам темпото му, докато той премина през портата и продължи с големи крачки към къщичката на портиера. Не се обърна назад. Само при портата спря заради мен.

— Аурелиус! Почакай! Щях да забравя да ти дам това. Той взе плика и го отвори, объркан от радост. Извади от него картичката и ме погледна.

— Какво? Това не е истина, нали?

— Напротив. Истина е.

— Днес?

— Точно днес! — в този миг нещо ме облада. Никога преди в живота си не бях правила това и не очаквах да го направя. Отворих устата си и извиках с все сила „ЧЕСТИТ РОЖДЕН ДЕН!“

Трябва да е било лудост. Във всеки случай се почувствах леко объркана. Не че Аурелиус забеляза това. Той просто стоеше неподвижно, ръцете му висяха отстрани на тялото, очите му бяха затворени, а лицето обърнато към небесата. Цялото щастие на света падаше върху него под формата на сняг.

В градината на Карън снегът носеше отпечатъци като игра на шах, едни малки стъпчици следваха други — още по-малки, и се гонеха в широки кръгове. Децата не се виждаха никъде, но когато стигнахме по-наблизо, чухме гласовете им да идат откъм нишата под едно тисово дърво.

— Хайде да играем на Снежанка!

— Това е приказка за момичета.

— Каква приказка искаш да играем?

— За ракети.

— Не искам за ракети! Нека да е за лодки!

— Вчера играхме на лодки.

Като чуха щракането на вратата, те надникнаха зад дървото и заради качулките, които криеха косите им, трудно можеше да определим кой е братът и кой сестрата.

— Това е чичкото с тортите!

Карън излезе от къщата и прекоси поляната.

— Да ви кажа ли кой е това? — попита тя децата и се усмихна сияйно на Аурелиус. — Това е вашият чичо!

Аурелиус погледна от Карън към децата и обратно към нея, очите му станаха страшно големи, сякаш за да погълнат всичко, което той искаше. Беше загубил дар слово, но Карън му протегна ръката си и той я пое.

— Всичко е малко… — започна да пелтечи Аурелиус.

— Така е наистина — съгласи се тя. — Но ние ще свикнем, нали?

Той кимна.

Децата наблюдаваха с любопитство сцената, разиграваща се между възрастните.

— На какво играете? — попита Карън, за да ги разсее.

— И ние не знаем — отвърна момиченцето.

— Не можем да решим — допълни брат й.

— Ти знаеш ли някаква приказка? — попита Ема Аурелиус.

— Само една — отговори й той.

— Само една? — тя бе изумена. — Има ли жаби в нея?

— Не.

— А динозаври?

— Не.

— А тайни тунели и проходи?

— Не.

Децата се спогледаха разочаровано. Ясно — това не беше никаква приказка.

— Ние знаем купища приказки — каза Том.

— Ъхъ, купища — като ехо повтори сестра му. — За принцеси, жаби, омагьосани замъци, кръстници-вълшебници…

— Гъсеници, зайци, слонове…

— Всякакви видове животни.

— Всякакви.

Те млъкнаха, погълнати от споделеното обяснение.

Аурелиус ги гледаше така, сякаш бяха нещо свръхестествено. Видение. Мираж.

После те се върнаха в реалния свят.

— Милион приказки — рече момчето.

— Искаш ли да ти разкажа една? — попита го момичето.

Помислих си, че за този ден приказките му стигаха, но той кимна с глава.

Момиченцето вдигна някакъв въображаем предмет и го сложи върху дланта на дясната си ръка. С лявата се престори, че отваря корицата на книга. Огледа се, за да се увери, че е привлякла вниманието на всички от компанията. Сетне очите й се върнаха върху книгата в ръката и тя започна.

— Имало едно време…

Карън, Том и Аурелиус: три чифта очи се бяха вторачили в Ема и нейната приказка. Те щяха да бъдат добре заедно.

Незабелязана от всички, аз излязох през портата и тръгнах по улицата.

Тринайсетата приказка

Няма да публикувам биографията на Вида Уинтър. Светът може би е любопитен, възбуден и тръпне в напрегнато очакване за нейната история, но тя не е моя, че да я разкажа. Аделин и Емелин, пожарът и духът, това са истории, които сега принадлежат на Аурелиус. Гробовете в църковния двор са негови, както и рожденият ден, който може да отбелязва, ако поиска. Истината е достатъчно тежка и без допълнителният товар на световното любопитство да тежи върху раменете му. Оставени сами да вземат решение, той и Карън могат да обърнат страницата и да започнат на чисто.

Но времето минава. Един ден Аурелиус повече няма да го има; някой ден и Карън ще напусне този свят. Децата — Том и Ема, са доста по-отдалечени от събитията, които разказах тук, отколкото техният чичо. С помощта на майка си те ще трябва да започнат да коват своите собствени истории; истории, които ще бъдат силни, солидни и истински. Ще дойде денят, в който Изабел и Чарли, Аделин и Емелин, Мисус и Джон-да-диг, както и момичето-дух, момичето без име, ще бъдат толкова далеч в миналото, че техните стари кости няма да имат силата да причинят никому страх или рани. Няма да бъдат нищо повече от една стара приказка, неспособна да причини вреда или болка на някого. Когато дойде този ден — тогава самата аз ще бъда стара, — ще дам този документ на Том и Ема. Да го прочетат и ако решат, да го публикуват.

Надявам се, че ще го издадат. Но докато не го направят, духът на онова призрачно дете ще ме преследва. Тя ще броди из мислите ми, ще съществува в сънищата ми, паметта ми ще бъде нейната детска площадка. Той няма да бъде кой знае колко много — този неин посмъртен живот. Но поне няма да има забрава. Тя няма да бъде забравена. Той ще бъде достатъчен до деня, в който Том и Ема издадат ръкописа и тя ще бъде в състояние да съществува по-пълноценно след смъртта си, много повече, отколкото когато е била жива.

И така, историята за момичето дух няма да бъде публикувана дълги години, а може би никога. Това обаче не означава, че нямам нищо, което сега да дам на света, за да задоволя любопитството му за Вида Уинтър. Защото има едно нещо. В края на моята последна среща с господин Ломакс, тъкмо си тръгвах, когато той ме спря.

— Трябва да ви дам това — каза и отвори бюрото си, за да извади един плик.

Носех този плик със себе си, когато се измъкнах незабелязано от градината на Карън и се упътих към портите на портиера. Теренът за новия хотел бе изравнен. Когато се опитах да си припомня старата къща, успях да изровя единствено снимките от паметта си. Но тогава се сетих, че тя винаги бе гледала в неправилната посока, фасадата й бе обърната неправилно. Новата сграда щеше да е по-добре проектирана.

Отклоних се от посипаната с камъчета пътека, за да пресека покритата със сняг поляна към стария еленов парк и гората. Тъмните клони бяха натежали от сняг, който при преминаването ми под тях понякога падаше на меки откоси, като окосена лятна трева. Накрая стигнах до най-високото място на склона. Това бе удобна наблюдателница, оттук можеше да се види всичко. Църквата и нейният двор с гробове, венците от цветя, които искряха ярко на фона на снега. Църковната порта, тебеширенобяла на фона на синьото небе. Пристройката за коли, оголена от своето наметало от тръни. Нямаше я само къщата, тя бе напълно изчезнала. Мъжете с жълтите каски бяха превърнали миналото в бяла страница. Бяхме стигнали до последната точка. Утре, дори може би още днес, работниците щяха да се върнат и това място щеше да се превърне в строителна площадка. Миналото бе изличено, беше време да започнат да строят бъдещето.

Извадих плика от чантата си. Бях изчакала най-подходящото и най-точното време. Както и най-точното място.

Буквите върху плика бяха странно безформени. Неравните срички или изчезваха в нищото, или се бяха отпечатали дълбоко в хартията. Нямаше никакво усещане за плавност — всяка буква създаваше чувството, че е била изписана поотделно, а следващата е била започната като ново и неустрашимо занимание. Все едно бяха написани от ръката на дете или на много стар човек. Писмото бе адресирано до госпожица Маргарет Лий.

Отворих плика. Извадих съдържанието му. Седнах на едно паднало дърво, за да го прочета, защото, както знаете, никога не чета права.

„Скъпа Маргарет,

Ето го и онова парченце, за което ти говорих. Опитах се да го довърша, но открих, че не мога.

И така, тази приказка, за която светът вдига толкова много шум, трябва да бъде разказана каквато е. Тя е неубедителна: нещо от нищо. Прави каквото искаш с нея.

Колкото до заглавието — онова, което извира в мисълта ми, е «Дъщерята на Пепеляшка». Но аз познавам достатъчно добре читателите, за да знам, че както и да я нарека, на света тя ще бъде известна само с едно-единствено заглавие и то няма да е моето.“

Нямаше подпис. Нито име.

Но имаше приказка.

Това беше приказката за Пепеляшка, но такава, каквато никога досега не бях я чела. Лаконична, твърда, сърдита. Изреченията на мис Уинтър бяха като парчета стъкло, брилянтни, блестящи и смъртоносни.

„Представете си следното — започва приказката. — Едно момче и едно момиче: единият богат, другият беден. Най-често момичето е онова, което няма злато, така е и в приказката, която ще ви разкажа. Тук нямало нужда от бал. Една разходка в гората била достатъчна тези двамата да се препънат в пътя на другия. Имало едно време една добра кръстница — вълшебница, но по време на станалото я нямало. В тази приказка се разказва точно за това, за останалото време. Тиквата на нашето момиче била най-обикновена тиква и след полунощ тя се промъкнала на пръсти вкъщи, фустата й била цялата в кръв, тя била изнасилена. Утре на вратата нямало да се появи лакей със стъклена пантофка. Момичето вече знаело това. Не било глупаво.

Знаела, че е бременна.“

В останалата част от приказката Пепеляшка ражда едно момиченце, отглежда го в бедност и мръсотия и след няколко години го изоставя в земите около къщата, принадлежаща на нейния насилник. Приказката свършва неочаквано.

„Насред пътеката в една градина, в която никога не било идвало преди, измръзнало и гладно, детето неочаквано осъзнало, че е само. Зад него била вратата на градината, която водела в гората. Тя била оставена открехната. Дали майка й все още била там? Пред нея имало една барака, която в съзнанието на детето приличала на малка къщичка. Място, където можело да се скрие. Кой знае — там можело да има нещо за ядене.

Вратата на градината? Или малката къщичка? Какво да избере?

Вратата? Или къщичката?

Момиченцето се колебаело…

То се колебаело…“

И тук историята свършва.

Дали това бяха най-ранните спомени на мис Уинтър? Или беше просто приказка? Една история, измислена от въображението на дете, за да запълни празното място, където би трябвало да бъде майка му?

Тринайсетата приказка. Последната, прочутата, недовършената приказка.

Прочетох я и ми стана много тъжно.

Постепенно мислите ми се насочиха от мис Уинтър към самата мен. Моята майка може да не беше идеална, но поне имах майка. Дали бе прекалено късно да направя нещо за нас? Но това е друга история.

Сложих плика в чантата си, станах и избърсах дървесния прах от панталоните си, преди да се върна обратно на пътя.

Бях наета да напиша историята за живота на мис Уинтър и го направих. Наистина няма нищо повече, което трябва да сторя, за да изпълня условията на договора. Едно копие от този документ е депозирано при господин Ломакс, който ще го съхранява в един банков сейф и ще уреди да ми бъде изплатена доста солидна сума пари. Той очевидно няма намерение дори да провери дали страниците, които му давам, не са празни.

— Тя ви вярваше — каза ми господин Ломакс.

Ясно е, че ми вярваше. Нейните намерения в договора, който никога не прочетох, нито подписах, са напълно ясни и недвусмислени. Тя искаше да ми разкаже своята история, преди да умре; тя искаше аз да я запиша. Какво щях да правя след това с нея, си беше моя работа. Казах на адвоката за моите намерения по отношение на Том и Ема и ние постигнахме съгласие да направим моето желание в писмен вид за всеки случай. И това трябваше да бъде краят на всичко.

Но аз нямам чувството, че съм приключила.

Не знам кой или колко хора евентуално ще прочетат тази история, но без значение колко малко са те, без значение колко отдалечени ще бъдат във времето от този момент, чувствам отговорност към тях. И въпреки че съм им казала всичко, което трябва да знаят за Аделин и Емелин и за призрачното момиче, осъзнавам, че за някои това няма да бъде достатъчно.

Знам, че всичко това прилича на момента, когато приключиш с някоя книга и ден или седмица след това откриваш, че се чудиш какво е станало с иконома или кой е взел диамантите, дали вдовицата някога ще се сдобри с племенницата си.

Мога да си представя как читателите размишляват какво е станало с Джудит и Морис, дали някой е запазил прочутата градина, кой е отишъл да живее в къщата.

И така, в случай че се чудите, нека да ви кажа. Джудит и Морис останаха в къщата. Тя не беше продадена; в завещанието на мис Уинтър имаше условие къщата и градината да бъдат превърнати в нещо като литературен музей. Разбира се, градината беше онази, която имаше истинска стойност (тя бе наречена „едно неочаквано съкровище от ранното градинарско изкуство“), но мис Уинтър бе отгатнала, че именно нейната репутация на разказвачка щеше да привлича тълпите туристи и посетители, а не градинарското й изкуство. Така че щеше да има туристически посещения и обиколки из стаите, щяха да направят чайна, книжарница. Туристическите автобуси, които водеха туристи до музея на сестрите Бронте, след това щяха да идват и до „Тайната градина на Вида Уинтър“. Джудит ще продължи да бъде икономка, а Морис главен градинар. Първата им работа, преди да започнат кръстоносните походи, е да почистят стаите на Емелин. Те няма да бъдат отворени за посещения, защото в тях няма нищо за гледане.

Сега за Хестър. Това вече ще ви изненада: аз със сигурност бях изненадана.

Получих писмо от Еманюел Дрейк. Да ви призная честно, бях забравила за него. Той бавно и методично бе продължил изследванията си и въпреки всички пречки беше я открил почти в края на дните й. „Италианската връзка ме отклони от пътя — обясняваше ми в писмото си той, — докато се оказа, че вашата гувернантка е тръгнала по съвсем друг път — към Америка!“ Около една година Хестър бе работила като помощница и секретарка на един американски невролог и когато годината изтекла, познайте кой отишъл при нея? Доктор Модели! Жена му умряла (Спокойно! Нищо страшно и зловещо, най-обикновен грип, проверих това) и няколко дни след погребението той се качил на кораба. Това се нарича любов. Сега и двамата били покойници, но след дълъг и щастлив живот, преживян заедно. Имат четири деца, едно, от които ми бе писало, и аз му изпратих оригинала от дневника на майка му, за да го пази. Съмнявам се, че ще успее да прочете повече от една дума от десет; ако ме помоли за разяснение, ще му кажа, че майка му е познавала баща му тук, в Англия, по време на първия брак на баща му, но ако не ме пита, ще си мълча. В писмото му до мен той бе приложил един лист от съвместна публикация на родителите си. Те бяха направили открития и бяха написали дузина стойностни статии (не за близнаци: мисля, че са знаели кога да сложат точка) и ги бяха публикували заедно: доктор Е. и госпожа Х. Дж. Модели.

Х. Дж? Хестър си имаше бащино име: Джоузефин.

Какво друго искате да знаете? Кой се грижи за котарака ли? Ами добре, Шадоу дойде да живее при мен в книжарницата. Той седи на лавиците, навсякъде, където намери място между книгите, и когато покрай него минават клиенти, отвръща на техните погледи невъзмутимо и хладнокръвно. От време на време ще седне на прозореца, но не за дълго. Притеснява се от улицата, от колите, от минувачите, от отсрещните сгради. Показала съм му най-краткия път през алеята до реката, но той рядко го използва.

— Какво очакваш? — казва баща ми. — Една котка от Йоркшир не е свикнала с река. Онова, което търси, са безкрайните тресавища.

Мисля, че е прав. Изпълнен с очакване, Шадоу скача на прозореца, оглежда се, сетне обръща към мен дълъг и разочарован взор.

Не ми харесва мисълта, че може би страда от меланхолия.

Доктор Клифтън дойде в книжарницата на татко. Каза, че случайно бил в града и понеже си спомнил, че баща ми има книжарница тук, решил, че си струва да се обади (въпреки че това било само съмнителна възможност), за да види дали случайно нямаме една медицинска книга от осемнадесети век, която го интересувала. Оказа се, че я имаме. Той и татко си говориха приятелски за това доста време след като затворихме. За да ни се отблагодари и да ни се извини, че ни е задържал толкова до късно, той ни покани на вечеря. Беше много приятно. И тъй като щеше да остане в града още една нощ, татко на свой ред го покани на другата вечер на вечеря у нас. В кухнята майка ми каза, че той бил, цитирам я буквално: „Много хубав мъж, Маргарет. Много хубав.“ Следващия следобед беше последният му ден в града. Излязохме на разходка край реката, но този път бяхме само двамата — баща ми бе прекалено зает да пише писма, за да ни прави компания. Разказах му историята за призрака на Ейнджълфийлд. Той ме изслуша внимателно и когато свърших, продължихме да вървим бавно и в мълчание.

— Спомням си, че съм виждал тази кутия — рече накрая докторът. — Как е възможно да е оцеляла в пожара?

Спрях сепнато и сама се зачудих.

— Знаете ли, така и не я попитах.

— И сега никога няма да узнаете.

Той взе ръката ми и ние продължихме разходката си.

Както и да е. Да се върнем на моята тема, която е Шадоу и неговата меланхолия по дома. Когато доктор Клифтън посети магазина на баща ми и видя тъгата на котарака, той предложи да го вземе със себе си. Шадоу щеше да бъде много щастлив в Йоркшир, не се съмнявах в това. Но предложението, колкото и любезно да бе, ме постави в положение на болезнено смущение. Защото не съм сигурна, че ще понеса раздялата си с него. Шадоу, сигурна съм, щеше да понесе моята липса със същото самообладание и спокойствие, с които понесе изчезването на мис Уинтър, защото е само една котка; но аз съм човек и започнах да го обичам. Така че предпочитам, ако е възможно, да го запазя близо до мен.

В едно писмо споделих някои от тези свои мисли с доктор Клифтън. Той ми отговори, че ние двамата — Шадоу и аз, бихме могли да отидем и да останем за ваканцията. Покани ни за един месец през пролетта. За един месец всичко можело да се случи, пишеше докторът, и може би в края на този месец ще успеем да измислим начин да разрешим дилемата така, че да устройва всички нас. Не мога да спра да мисля, че Шадоу най-накрая ще намери щастието си. И това е всичко.

Послепис

Или почти всичко. Понякога си мислиш, че нещо е свършило, а после неочаквано се оказва, че не е. Имах посетителка.

Пръв я забеляза Шадоу. Тананиках си, докато събирах багажа за ваканцията ни. Куфарът беше отворен върху леглото ми. Шадоу влизаше и излизаше от него, напълно обзет от идеята да си направи гнездо между моите чорапи и жилетки, когато неочаквано спря, напрегна се и се втренчи към вратата зад мен.

Тя не се появи като златен ангел, нито бе покрита с наметалото на смъртта. Беше като мен: висока, тънка, кестенява жена, която няма да забележите, ако минете покрай нея на улицата.

Имаше стотици, хиляди неща, за които мислех, че искам да я попитам. Но бях толкова обезсилена, че едва успях да произнеса името й. Тя пристъпи към мен, прегърна ме с ръка и ме притисна до себе си, отстрани.

— Мойра — едва успях да прошепна. — Започнах да мисля, че не си истинска.

Но беше истинска.

Бузата й бе долепена до моята, ръката й бе върху рамото ми, моята ръка бе на кръста й. Ние се докосвахме — белег до белег, и всички мои въпроси избледняха и изчезнаха, когато почувствах как нейната кръв потече заедно с моята. Това беше момент на удивление, безмерно и спокойно; и аз знаех, че си спомням това чувство. То бе заключено в мен, а сега тя бе дошла и го бе отключила. Тази благословена верига. Това единство, което някога е било естествено, а днес, както открих, беше свръхестествено. Тя дойде и ние бяхме заедно.

Разбрах, че е дошла да ми каже сбогом. Следващия път, когато щяхме да се срещнем, аз щях да отида при нея. Но тази следваща среща нямаше да бъде скоро. Нямаше нужда от бързане. Тя можеше да чака, а също и аз.

Почувствах докосването на пръстите й върху лицето си, докато аз бършех нейните сълзи, след това нашите пръсти се намериха и преплетоха. Почувствах дъха върху бузата си, лицето й — в косата си, зарових носа си в извивката на шията й и вдъхнах сладостта й.

Каква радост!

Няма значение, че не можеше да остане. Нали беше дошла! Тя беше дошла.

Не съм сигурна как и кога си бе отишла. Просто в един миг осъзнах, че вече я няма. Не е тук. Седях на леглото, съвсем тиха, напълно щастлива. Чувствах странното усещане на кръвта си, която отново поемаше по своя път, и на сърцето си, което отново започваше да бие, но само за мен. Докосвайки белега, моята сестра го бе съживила; сега той постепенно изстиваше, докато не се изравни по температура с останалата част от тялото ми.

Тя бе дошла и си бе отишла. Нямаше да я видя отново от тази страна на гроба. Моят живот си бе само мой.

Шадоу бе заспал в куфара. Протегнах ръка да го погаля. Той отвори едно безучастно зелено око, погледна ме за миг и отново го затвори.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.